Майкъл Скот
Чародейката

Част 6 от „Тайните на безсмъртния Никола Фламел“

Превод от английски: Иван Иванов, 2012

chitanka.info

В памет на баща ми, Майкъл Скот.

Consummatum est[1]

Благодарности

Тази книга слага край на едно много дълго пътуване, което започна през май 1997-а, когато за първи път написах думата „Алхимика“ в тетрадката си. Десет години по-късно, през май 2007-а, почти на същия ден, бе издадена първата книга от поредицата „Тайните на безсмъртния Никола Фламел“. Сега, шест години по-късно, „Чародейката“ завършва тази поредица.

Особено съм доволен от факта, че много от хората, които започнаха това пътуване с мен, са тук и в края му.

Този книга, както и цялата поредица, нямаше да е възможна без постоянната подкрепа и насърчения (и безкрайно търпение) на Бевърли Хоровиц и чудесната Криста Марино от „Делакорте Прес“.

Специални благодарности на Колийн Фелингам (която ме пазеше от неприятности), Тим Терхюн и целия екип на „Делакорте Прес“ и „Рандъм Хаус“, най-вече на Елизабет Зайджок, Джослин Ланг и Андреа Т. Шеридан, че се грижеха за мен.

Благодаря, както винаги, на Бари Фрост от ВКМ, на франк Уайман от „Литеръри Груп“, на Ричард Томпсън и на Бърнард Сидман.

Докато пишех поредицата, около мен имаше много хора, на чиято помощ, съвет и подкрепа свикнах да разчитам. Илодет Съдърлонд е главната измежду тях, но има и много други, и техните мисли, предложения, идеи и критики бяха повече от безценни: бяха съдбоносни, в азбучен ред (за да няма кавги) искам да благодаря на: Жумо[2] (които са Антонио Гамбал и Либи Давела), Патрик Кавана (за твърде много неща), Майкъл Карол, Рене Ласкала (и цялата й тайфа, най-вече на Пуки, който ме научи на всичко, което знам за папагалите), Алфред Молина и Джил Гаскойн (не са в азбучен ред, знам, но не мога да ги разделя), Брукс и Маурицио Папалия, Мич Райън, Мелани Роуз, Шерод Търнър и Джим ди Бела (също толкова неразделни). Колет Фрийдман и Соня Шорман.

Тази серия ме свърза с множество необикновени и интересни хора. Отново в азбучен ред: Мерилин Андерсън и Лайза Куинтеро, Лоренцо ди Бонавентура, Тофър Брадфийлд, Левар Бъртън, Робин и Стефани Гамел, Джери Гелб, Мелиса Гилбърт, Алекс Гоган, Андрея Гоян и Рон Фрийд, Рома Дауни и Марк Бърнет, Триста Деламиър и Карлийн Капелети, Дженифър Дохърти, Джим и Мариса Дърам, Бил Йънг, Ан Кавана, Джаки Колинс, Арнолд и Ан Копелсон, семейство Крукс, кланът Купъркава, Саймън Къртис, Лора Лайзър, Тина Лау, Гъси Люис (и целият й невероятен екип, които бяха тук от самото начало). Лиза Максън, Дуайт Л. Макферсън, О. Р. Мелинг, Ирис Милър и Илейн Сър (и докато довършвах тази книга, се появи Елиана Сър Милър-Ел), Пат Нийл, Марк Ордески, Пиер О’Рурк, Кристофър Паолини, Сидни и Джоана Поатие, Рик Риърдън, Беки Стюарт, Саймън и Уенди Уелс, Синтия Тру и Ерик Уийс, Лин Фъргюсън, Брус Хатън, Ханс и Сюзън Цимер, Еди Чинг, Франк Шарп, Роналд Шепърд и Армън Шимърман и Кити Суинк.

И, разбира се, екипът на Безсмъртния портал на Фламел, които познават книгите по-добре от самия мен: Джули Блюет-Грант, Джефри Смит, Джейми Краковър, Шон Гардел, Кристен Нолан Уинско, Рейчъл Карол, Елена Шараламбо, Бърт Бийти, Джени Колби, Бритни Хауке и Джошуа Езекил Крисанто.

Забравих някого, сигурен съм. Ако си ти — извинявам се.

[1] Свърши се (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Близнаците (фр.). — Б.пр. ↑

Аз съм легенда.

Някога казвах, че смъртта няма власт над мен, че болестите не могат да ме застигнат.

Но вече не е така.

Сега знам датата на смъртта си и на смъртта на моята съпруга: и тази дата е днес.

Роден съм в лето господне 1330-о, преди повече от шестстотин и седемдесет години, дълголетен съм, да; също и безсмъртен, но не и неуязвим. Двамата с Пернел винаги сме знаели, че този ден ще настъпи.

Имах хубав дълъг живот и не са много нещата, за които съжалявам. Бил съм какъв ли не: лекар и готвач, книжар и войник, учител по езици и химия, пазител на реда и крадец.

Бях и Алхимика.

Надарени — или може би прокълнати — с безсмъртие, Пернел и аз се борехме със злото и Тъмните древни и ги държахме надалеч, докато същевременно търсехме легендарните близнаци, Златото и Среброто, слънцето и луната. Винаги сме мислели, че те ще ни помогнат да опазим тази планета.

Но грешахме.

Сега краят настъпва, а близнаците са изчезнали, върнали са се десет хиляди години назад във времето, на остров Дану Талис, където започва всичко…

Днес светът ще свърши.

Днес двамата с Пернел ще умрем, ако не от ръката или ноктите на някой Древен или чудовище, то от старост. Скъпата ми жена удължи живота ми с един ден, но на ужасна за нея цена.

И ако има някаква утеха, тя е, че ще умрем заедно.

Но още не сме мъртви и няма да се дадем без бой, защото тя е Вълшебницата, а аз съм безсмъртният Никола Фламел, Алхимика.

Из дневника на Никола Фламел, алхимик — написано днес, четвъртък, 7 юни, в Сан Франциско, моето последно местожителство.

Глава 1

Малкото кристално огледало беше много старо.

По-старо от човечеството, по-старо от Древните, по-старо от Архонтите и дори от Предтечите преди тях. Това бе артефакт на Земните господари, изплувал от морето, когато остров Дану Талис бе изтръгнат от морското дъно.

От хилядолетия огледалото висеше на стената в една забутана стаичка в Слънчевия дворец на Дану Талис. Поколения Велики древни, а по-късно и дошлите след тях Древни, се бяха чудили на малкия кристален правоъгълник в проста черна рамка, която не бе нито от дърво, нито от метал, нито от камък. Въпреки че по всичко приличаше на огледало, то всъщност не отразяваше: повърхността му показваше само сенки, макар че онези, които се взираха по-внимателно, твърдяха, че са зърнали очертанията на черепа си под плътта и костите под кожата си. От време на време — не много често — някои твърдяха, че са видели за миг далечни пейзажи, полярни ледени шапки, ширнали се пустини или задушни джунгли.

В определено време от годината — при есенното и пролетно равноденствие — и при слънчеви и лунни затъмнения, стъклото започваше да трепка и показваше картини от непонятни времена и места, екзотични светове от метал и хитин, места, където в небето няма звезди, а само неподвижно висящо черно слънце.

Поколения от учени бяха прекарали целия си живот в опит да разтълкуват тези образи, но дори легендарният Авраам Мага не бе успял да разкрие мистериите му.

После един ден древният Кетцалкоатъл посегна да изправи огледалото и закачи с ръка ръба на рамката. Усети остра болка и се дръпна изненадано, за да види, че се е наранил. Една-единствена капка кръв падна върху кристала и изведнъж той се избистри, повърхността му се закъдри под виещата се диря на капката цвърчаща кръв. В този миг Кетцалкоатъл видя чудеса:

… остров Дану Талис в сърцето на огромна империя, простираща се по цялото земно кълбо…

… остров Дану Талис, горящ и разкъсван на парчета от земетресения, а широките улици и гигантските сгради погълнати от морето…

… остров Дану Талис почти скрит под ледена покривка, а големи китове с рогове на носа си плуваха над погребания град…

… Дану Талис, издигащ се чист и златен в центъра на безбрежна пустиня…

В онзи ден Древният открадна огледалото и никога повече не го върна.

Сега, слаб и белобрад, Кетцалкоатъл постла парче син кадифен плат върху проста дървена маса. Заглади го с длан, премахвайки нишките и прахта. После сложи по средата правоъгълника в черна рамка и нежно го избърса с края на бялата си ленена риза. Огледалото не отразяваше ястребовото лице на Древния: по полираната му повърхност се виеше сив дим.

Кетцалкоатъл се наведе над него, извади от ръкава си една карфица и притисна върха й към възглавничката на палеца си.

— Капка кръв от моята плът… — промърмори той на древния език на толтеките. Една рубинена капка наедря бавно върху гладката му кожа. — … и злото вече е на път. — Кетцалкоатъл протегна ръка над огледалото и остави капката да падне върху него. Повърхността моментално затрепка и заблестя и по древния кристал потече дъга от преливащи се цветове. Издигна се червен дим; после цветовете застинаха в образи.

Хилядолетия на експериментиране и огромни количества кръв — много малко от която негова — бяха научили Древния да контролира образите в кристала. Беше го хранил с толкова много кръв, че бе започнал да вярва, че огледалото е по някакъв начин разумно и живо. Взирайки се в него, той промърмори:

— Отведи ме в Сан Франциско.

Огледалото помътня, а после бе обляно от сиво-бяла светлина и изведнъж Кетцалкоатъл откри, че се носи високо над града, взирайки се към залива долу.

— Защо не гори? — зачуди се той на глас. — Защо няма чудовища по улиците?

Беше позволил на безсмъртните човеци Макиавели и Били Хлапето да се върнат в Сан Франциско, за да освободят тварите от Алкатраз и да ги пуснат в града. Нима те се бяха провалили в задачата си? Или просто бе подранил?

Образът в кристала се измести отново и се спря върху тясната ивица на Алкатраз. Кетцалкоатъл зърна някакво движение във водата. Нещо се движеше през залива, отдалечавайки се от тъмното петно на острова и насочвайки се към града. Кетцалкоатъл потри ръце. Не, не беше закъснял: беше дошъл точно навреме, за да стане свидетел на малко хаос. Отдавна не бе виждал унищожаването на някой град, а това зрелище му харесваше.

Цветният образ внезапно затрепка и помръкна. Древният бодна пръста си с карфицата още веднъж и още веднъж, и капна пак от животворната си кръв върху огледалото, за да го захрани. То оживя отново и образът на града се върна, едновременно триизмерен и ясен. Кетцалкоатъл се съсредоточи и картината се завъртя надолу, притегляйки го към белите гребени на вълните. Някакво същество се криеше под водата, нещо гигантско и змиевидно: морски змей. Древният присви очи. Трудно му беше да различи подробности, но му се струваше, че създанието има повече от една глава. Кимна одобрително; това му харесваше. Беше добър щрих. Изглеждаше съвсем логично да пратят в града първо морските създания. Той се усмихна, показвайки хищните си зъби, докато си представяше как чудовището вилнее по улиците.

Кетцалкоатъл гледаше как морският змей прекоси залива и свърна към един от кейовете, издадени във водата. Намръщи се, а после кимна разбиращо. Звярът щеше да излезе на сушата на Ембаркадеро. Прекрасно: щеше да има много туристи и добър ефект.

В морето се появи светлина. Той зърна лекото блещукане на някакво синьо-червено петно във водата и изведнъж осъзна, че морският змей се насочва право натам.

Несъзнателно Кетцалкоатъл се спусна още по-ниско. Главата му се приведе към огледалото, така че ястребовият му нос почти го докосна. Вече можеше да долови мириса на море — солен, с лек дъх на гниеща риба и водорасли… и на още нещо. Той затвори очи и вдиша дълбоко. Един град можеше да мирише на метал и улично движение, на изгоряла храна и твърде много немити тела. Но това, което надушваше тук — това бяха миризми, които нямаха място в града: острият аромат на мента, сладкият дъх на анасон и цветистото ухание на зелен чай.

Прозрението го осени в мига, когато чудовищното създание — Лотан — се надигна от морето и седемте му глави се стрелнаха към завихреното синьо-червено петно във водата. Сега Кетцалкоатъл разпозна аурите и цветовете: червеното беше Прометей, а синьото — безсмъртният Нитен. А противният мирис на мента във въздуха можеше да принадлежи само на един човек: на Алхимика Никола Фламел.

Тогава Кетцалкоатъл ги видя, застанали на края на един кей. И да, жената също беше с тях, Пернел Вълшебницата, която той познаваше от горчив опит. Езикът му инстинктивно напипа дупката в зъбите му, където тя бе избила един от големите му задни кътници. Това не беше хубаво; никак не беше хубаво: един Древен отстъпник и трима от най-опасните и смъртоносни човеци в това Сенкоцарство.

Кетцалкоатъл стисна ръцете си в юмруци и острите му нокти се забиха в дланите му. Върху огледалото покапа още кръв, която задържа образите живи. Тъмните очи на Древния се взираха немигащо.

… Лотан се обърна, за да се нахрани с аурите…

… надигна се от водата, балансирайки на опашката си, и всичките му седем глави се стрелнаха напред със зейнали усти…

… проблесна зелен огън и се разнесе непоносима смрад на мента.

— Не! — изсъска Древният, докато гледаше как Лотан се превръща в мъничко яйце, нашарено със сини жилки. Видя как яйцето пада в протегнатата ръка на Алхимика. Фламел го подхвърли триумфално във въздуха… и една кръжаща чайка го грабна и го погълна цялото.

— Не! Не, не, не, не, не… — Кетцалкоатъл зави от ярост, лицето му потъмня и се измени, придобивайки змийския лик, който бе всявал такъв ужас у маите и ацтеките. Остри зъби щръкнаха от устата му, очите му се стесниха, а тъмната му коса се втвърди в бодли около лицето му. Той заудря по масата, старото дърво се нацепи и само светкавичните му рефлекси спасиха огледалото от падане и разбиване в пода.

Гневът му отмина също толкова бързо, колкото се и бе появил.

Кетцалкоатъл вдиша дълбоко и приглади с ръка втвърдената си коса. Всичко, което трябваше да сторят Били и Макиавели, бе да пуснат няколко чудовища в града — три или четири щяха да са достатъчни. Две щяха да свършат работа; дори едно, за предпочитане някое голямо с люспи и зъби, щеше да е добро начало. Но те се бяха провалили и по-късно щяха да си платят за това — ако оцелееха!

Трябваше да прехвърли зверовете от острова, но за да го направи, се налагаше да отвлече вниманието на семейство Фламел и техните приятели — Древния и безсмъртния.

Явно бе дошло време Кетцалкоатъл да вземе нещата в свои ръце. Внезапна усмивка оголи острите му като игли зъби. Той беше събрал в своето Сенкоцарство няколко животинчета — човеците биха ги нарекли чудовища — и можеше да ги пусне да си поиграят. Но Алхимика без съмнение щеше да се справи с тях по същия начин, както се бе справил с Лотан. Не, трябваше му нещо по-голямо, нещо далеч по-драматично от няколко жалки чудовища.

Кетцалкоатъл намери мобилния си телефон на масата в кухнята. Набра лосанджелиския номер по памет. След петнадесетото иззвъняване отсреща му отговори ръмжащ глас.

— Пазиш ли още онази торбичка със зъби, която ти продадох преди хилядолетия? — започна Кетцалкоатъл. — Бих искал да си я откупя. Защо ли? Искам да я използвам, за да дам урок на семейство Фламел… и разбира се, да има с какво да се занимават, докато прехвърля създанията ни от острова — добави припряно.

— Колко искаш за нея? Безплатно!? Да, разбира се, че можеш да гледаш. Ще се срещнем на „Виста Пойнт“; ще се погрижа наоколо да няма човеци.

— Злото вече е на път… — прошепна Кетцалкоатъл. — И идва към теб, Алхимико. Идва към теб.

Глава 2

Софи Нюман отвори очи. Лежеше по лице на трева, която бе прекалено зелена, за да е естествена, и на пипане приличаше на коприна. Под лицето й имаше смачкани цветя, каквито никога не бяха расли по земята — малки творения от стъклени нишки и втвърдена гума.

Тя се претърколи по гръб и погледна нагоре… а после моментално стисна отново очи. Само преди миг се намираше на Алкатраз в залива на Сан Франциско и хладният, солен въздух бе напоен с миризмите на сурова енергия и твърде много зверове, натъпкани на едно място. Сега въздухът бе чист и свеж, изпълнен с екзотични ухания, а слънцето топлеше лицето й, отпечатвайки ярки образи върху ретините й. Тя отвори пак очи и видя как някаква сянка преминава пред слънцето. Примижа и различи овална форма от кристал и метал.

— О! — прошепна тя изненадано и посегна да бутне брат си.

— По-добре се събуди…

Джош лежеше по гръб. Отвори едно око и изстена, когато слънчевата светлина го удари в лицето, а после, щом осъзна какво вижда, цялата му сънливост изчезна и той се надигна рязко.

— Това е…

— … летяща чиния — довърши Софи.

Зад тях нещо се размърда и двамата се обърнаха, за да видят, че не са сами върху тревистия хълм. Доктор Джон Дий стоеше на четири крака и се взираше ококорено в небето, а до него седеше с кръстосани крака Вирджиния Деър и гарвановочерната й коса се развяваше на вятъра.

— Вимана — прошепна Дий. — Никога не съм мислил, че ще видя такава през живота си. — Той приклекна на тревата, взирайки се с благоговение в бързо приближаващия се обект.

— Това Сенкоцарство ли е? — попита Джош, местейки поглед от Дий към Деър.

Жената поклати леко глава.

— Не, не е Сенкоцарство.

Джош се изправи и засенчи очи, взирайки се в кораба като хипнотизиран. Когато виманата се приближи, той видя, че е направена от нещо като млечен кристал, опасан с дебела златна лента. Чинията се спусна към земята, изпълвайки въздуха с подзвуково бръмчене, което спадна до глухо буботене, когато спря на сантиметри над тревата.

Софи се изправи и застана до близнака си.

— Прекрасна е — промълви тя. — Прилича на скъпоценен камък.

Блещукащият кристал бе идеално гладък, а златният ръб на кораба бе изписан с дребни клечковидни букви.

— Къде сме, Джош? — прошепна Софи.

Брат й поклати глава.

— Не къде… кога — промърмори той. — Виманите принадлежат към най-старите митове.

Горната част на овала беззвучно се отвори и стените на кораба се прибраха, разкривайки ослепително бялата му вътрешност.

В отвора се появиха мъж и жена.

Бяха високи и слаби, със силно загоряла кожа. И двамата носеха бели керамични брони с гравирани на тях шарки, пиктограми и йероглифи на десетки езици. Косата на жената бе късо подстригана, а черепът на мъжа бе гладко обръснат. Очите им бяха яркосини, а когато се усмихнаха, се видя, че зъбите им са малки и идеално бели, с изключение на кучешките, които изглеждаха неестествено дълги и остри. Хванати ръка за ръка, те слязоха от виманата и тръгнаха по тревата. Стъклените и гумени цветя се топяха на капки под нозете им.

Софи и Джош несъзнателно отстъпиха, присвивайки очи срещу ниското слънце и заслепяващите отблясъци в броните на двойката, като се опитваха да различат чертите им. В тях имаше нещо ужасно познато…

Изведнъж Дий ахна и се сви на земята, мъчейки се да изглежда колкото се може по-малък.

— Господари — каза той. — Простете ми.

Двамата не му обърнаха внимание. Те продължиха напред, взирайки се настойчиво в близнаците, докато главите им не затъмниха слънцето и лицата им не се разкриха сред ореол от светлина.

— Софи — каза мъжът, а яркосините му очи блестяха от радост.

— Джош — добави жената, клатейки леко глава, и устните й се извиха в усмивка. — Чакахме ви.

— Мамо? Татко? — изрекоха едновременно близнаците. Направиха още една крачка назад, объркани и уплашени.

Двойката се поклони тържествено.

— На това място ни наричат Изида и Озирис. Добре дошли на Дану Талис, деца. — Те протегнаха ръце. — Добре дошли у дома.

Близнаците се спогледаха, ококорени от страх и объркване. Софи посегна и стисна ръката на брат си. Въпреки изминалата седмица на невероятни разкрития, това бе почти прекалено много за възприемане. Тя се опита да оформи някакви думи и да зададе въпроси, но устата й бе пресъхнала и усещаше езика си дебел и подпухнал.

Джош продължаваше да мести поглед от баща си към майка си и обратно, опитвайки се да проумее това, което виждаше. Двойката приличаше досущ на неговите родители, Ричард и Сара Нюман. И гласовете им звучаха като техните, само че родителите му бяха в Юта… беше говорил с баща си само преди няколко дена. Обсъждаха един рогат динозавър от кредния период.

— Знам, че ви е трудно да го приемете — усмихна се Ричард Нюман-Озирис.

— Но повярвайте ни — каза Сара-Изида, — всичко ще си дойде на мястото. — Гласът й бе окуражителен, докато се усмихваше на момчето и момичето. — Целият ви живот досега е водил към този момент. Това, деца, е вашата съдба. Това е вашият миг. А какво сме казвали винаги за мига? — попита тя усмихнато.

— Carpe diem — отвърнаха автоматично и двамата. — Живей за мига.

— Какво… — започна Джош.

Изида вдигна ръка.

— По-късно. Всяко нещо с времето си. А повярвайте ни, сегашното време е добро. Това е най-хубавото време. Вие се върнахте десет хиляди години в миналото.

Софи и Джош Нюман се спогледаха. След всичко, което бяха преживели, знаеха, че трябва да се радват, че са се събрали отново с родителите си, само че тук имаше нещо ужасно погрешно. Те имаха стотици въпроси… а двамата, които се намираха пред тях, не бяха отговорили на нито един.

Доктор Джон Дий се надигна трескаво на крака и се изтупа грижливо, преди да се промуши покрай близнаците и да се поклони дълбоко на облечената в брони двойка.

— Господари. За мен е чест — огромна чест — да се намирам отново във ваше присъствие. — Той вдигна глава и изгледа подред лицата им. — Вярвам, ще признаете, че аз спомогнах за довеждането на легендарните близнаци при вас.

Озирис погледна към Дий и го дари със същата бърза, бледа усмивка, която бе отправил на близнаците.

— А, верният доктор Дий, вечният опортюнист… — Той протегна дясната си ръка с дланта надолу и Магьосника побърза да я сграбчи и да притисне устни към нея. — … и вечният глупак.

Дий бързо вдигна очи и опита да се дръпне, но Озирис бе хванал ръката му.

— Аз винаги съм… — започна тревожно Магьосника.

— … бил глупак — сопна се Изида.

Сянка премина по лицето на Озирис и то за миг се превърна в жестока маска, когато устните му се изтеглиха назад, за да оголят остри бели зъби. Мъжът с бръснатата глава изведнъж хвана с две ръце главата на Дий, така че палците легнаха върху скулите на безсмъртния, и го вдигна нагоре, докато краката му не се отделиха от земята.

— А за какво ни е един глупак… или още по-зле, калпав инструмент! — Сините очи на Озирис бяха на едно ниво с тези на Магьосника. — Помниш ли деня, в който те направих безсмъртен, Дий? — прошепна той.

Докторът се замята, а очите му бяха ококорени от ужас.

— Не — ахна той.

— Когато ти казах, че мога да те направя отново човек? — рече Озирис — Атанасия-яисаната — прошепна той и захвърли Магьосника настрана.

Дий полетя във въздуха и докато падне на земята в краката на Вирджиния Деър, вече беше старец: смален, съсухрен вързоп от дрипи, със сбръчкано лице, сива коса, която падаше на кичури по копринената трева около него, с млечнобели от пердета очи, с посинели устни и клатещи се във венците зъби.

Софи и Джош гледаха с ужас създанието, което само преди секунди беше кипящ от живот човек. Сега той бе невероятно стар, но още жив, още съзнаващ. Софи се обърна, за да впери поглед в мъжа, който приличаше на баща й, който звучеше като баща й… и осъзна, че изобщо не го познава. Нейният баща — Ричард Нюман — беше мил, любящ човек. Той не би бил способен на такава жестокост.

Озирис видя изражението й.

— Съди ме, след като узнаеш всички факти — каза той ледено.

— Софи, едно от нещата, които още не си научила, е, че понякога милосърдието е слабост — каза Изида.

Софи заклати глава. Не беше съгласна. И макар че гласът бе на Сара Нюман, чувствата не бяха. Софи винаги бе познавала майка си като един от най-милите и щедри хора.

— Докторът никога не е заслужавал милосърдие. Той е човекът, убил хиляди, докато търсеше Сборника; човекът, чиято амбиция унищожи цели нации. Той е човекът, който би убил и двама ви, без изобщо да се замисли. Трябва да помниш, Софи, че не всички чудовища имат звероподобен облик. Не си хаби състраданието за такива като Джон Дий.

Докато жената говореше, Софи улови трепкащи отсенки от спомените на Вещицата от Ендор за двойката, известна като Изида и Озирис. Вещицата презираше и двамата.

С титанично усилие Дий вдигна лявата си ръка към господарите си.

— Служих ви в продължение на векове… — изграчи той. Това го изтощи и Магьосника рухна обратно на тревата. Сбръчканата му кожа се бе изопнала по главата, очертавайки черепа отдолу.

Изида не му обърна внимание. Погледна към Вирджиния Деър, която бе останала неподвижна през цялото това време.

— Безсмъртна, светът скоро ще се промени до неузнаваемост. Онези, които не са с нас, са против нас. А онези, които са против нас, ще умрат. С кого си ти, Вирджиния Деър?

Жената се изправи грациозно и небрежно завъртя дървената флейта в лявата си ръка, при което във въздуха затрептя самотна нота.

— Докторът ми обеща свят — каза тя. — А вие какво предлагате?

Изида се размърда и слънчевата светлина проблесна ярко върху бронята й.

— Да не би да се опитваш да се пазариш с нас? — Гласът на Древната започна да се повишава. — Не си в положение да преговаряш!

Деър завъртя отново дървената флейта и въздухът затрептя от пронизителен неземен звук. Навсякъде около тях стъклените цветя се пръснаха на сол.

— Аз не съм Дий — рече ледено Вирджиния. — Нито ви харесвам, нито ви уважавам. И със сигурност не ме е страх от вас. — Тя килна глава на една страна, местейки поглед от Изида към Озирис. — А не бива да забравяте какво стана с последния Древен, който ме заплаши.

— Можеш да си получиш света — каза бързо Озирис, като посегна да сложи ръка на рамото на жена си.

— Кой свят?

— Който пожелаеш — отвърна той и на лицето му се появи крива усмивка. — Ще имаме нужда от заместник на Дий.

Вирджиния Деър изящно прекрачи хъхрещия старец.

— Ще го направя. Поне временно — добави тя.

— Временно ли? — Озирис се усмихна.

— Докато си получа света.

— Ще си го получиш.

— Тогава всичко между нас приключва и никога повече няма да ви виждам, нито пък ще ме безпокоите.

— Имаш думата ни.

Изида и Озирис се обърнаха към близнаците и отново протегнаха ръце, но нито Софи, нито Джош понечиха да ги хванат.

— Елате — призова ги Изида с оттенък на нетърпение в гласа, който я караше да звучи като онази Сара Нюман, която познаваха. — Трябва да вървим. Има много неща за вършене.

Нито един от близнаците не помръдна.

— Имаме нужда от някои отговори — рече предизвикателно Джош. — Не може просто да очаквате от нас да…

— Ще отговорим на всичките ви въпроси, обещавам — прекъсна го Изида. После се извърна и топлотата в гласа й изчезна. — Сега трябва да вървим.

Вирджиния Деър се канеше да мине покрай близнаците, когато спря и погледна към Джош.

— Щом Изида и Озирис са ваши родители… тогава вие какви сте? — попита тя. Хвърли поглед през рамо към Дий, а после се обърна и тръгна към кристалния кораб.

Софи погледна към брат си.

— Джош… — започна тя.

— Нямам идея какво става, сестричке — каза той, отговаряйки на неизречения й въпрос.

Суха, дрезгава кашлица привлече вниманието им обратно към Дий. Макар че слънцето пламтеше ярко в небето, старецът се бе свил на кълбо и трепереше, увил ръце около тялото си, за да се стопли. Чуваше се как зъбите му тракат. Без да каже и дума, Софи свали червения си анорак и го подаде на брат си. Той се взря в него за секунда, после кимна и пристъпи напред, за да коленичи до Дий. Нежно загърна анорака около Магьосника и го нагласи около рамената му. Дий кимна благодарно, белите му очи се навлажниха от чувства и той стисна здраво анорака.

— Съжалявам — каза Джош. Знаеше какъв е Дий и на какво е способен, но никой не заслужаваше да умре по този начин. Погледна през рамо. Изида и Озирис се качваха във виманата.

— Не можете просто да го оставите тук — извика той.

— Защо? Да не предпочиташ да го убия, Джош? — попита със смях Озирис. — Това ли искаш? Това ли искаш, Дий? Мога да те убия веднага.

— Не — казаха едновременно Джош и Дий.

— Неговите четиристотин и осемдесет години го застигат, това е всичко. Скоро ще умре от естествена смърт.

— Това е жестоко — каза Софи.

— Честно казано, като се имат предвид проблемите, които ни създаде през последните няколко дена, смятам, че съм доста милостив.

Джош се обърна пак към Дий. Съсухрените устни на стареца се размърдаха, а дъхът му излизаше с тежко пъхтене.

— Върви. — Една ноктеста длан се сви около китката на момчето. — А когато изпитваш съмнения, Джош — прошепна той, — следвай сърцето си. Думите могат да са лъжовни, образите и звуците могат да се манипулират. Но това… — Дий потупа по гърдите на Джош. — Това винаги е истинско. — Той докосна пак гърдите на момчето и ясно се чу шумоленето на хартия под тениската му. — О, не, не, не. — Лицето на Магьосника посърна. — Кажи ми, че това не са липсващите страници от Сборника — прошепна той с пресеклив глас.

Джош кимна пак.

— Те са.

Дий избухна в нещо като смях, което се превърна в разкъсваща кашлица. Той се преви надве, мъчейки се да си поеме дъх.

— Носил си ги през цялото време — прошепна.

Джош кимна пак.

— От самото начало.

Тресейки се от безмълвен смях, Дий затвори очи и се отпусна по гръб на копринената трева.

— Какъв чирак щеше да излезе от теб — промълви той.

Джош гледаше умиращия безсмъртен, докато най-сетне Озирис не го прекъсна.

— Джош — каза той твърдо. — Остави го. Трябва да вървим. Имаме свят за спасяване.

— Кой свят? — попитаха едновременно Софи и Джош.

— Всички — отговориха в един глас Изида и Озирис.

Глава 3

Крясъците бяха пронизителни.

Ято папагали, черешови аратинги със зелени тела и червени глави, пикираха ниско над Ембаркадеро в Сан Франциско. Профучаха покрай тримата мъже и жената, застанали до дървените перила по ръба на водата. Пискливите им крясъци отекваха в следобедния въздух. Единият от мъжете, по-едър и по-мускулест от останалите, затисна ушите си с ръце.

— Мразя папагалите — измърмори Прометей. — Толкова са шумни, мръсни…

— Бедничките; разстроени са. — Никола Фламел не позволи на Древния да довърши оплакването си. Ноздрите му се издуха и той вдиша дълбоко. — Усещат аурите във въздуха.

Прометей отпусна тежката си длан върху рамото на Алхимика.

— Мен за малко щеше да ме изяде седмоглаво морско чудовище. Аз също съм леко разстроен, но не крещя.

Третият мъж, който бе слаб, с деликатни японски черти и носеше черен костюм, вдигна поглед към широкото, осеяно с бръчки, лице на Прометей.

— Не, но ще мърмориш до края на деня.

— Ако оцелеем до края на деня — рече Прометей. Един папагал прелетя толкова близо до него, че разроши посивяващата му коса, и върху карираната риза на едрия мъж се появи бяло, лепкаво петънце. Лицето му се сгърчи в отвращение. — О, страхотно — само това ми липсваше! Възможно ли е този ден да стане още по-гаден?

— Вие тримата ще млъкнете ли? — сопна се жената. Пъхна една монета в процепа под синия метален бинокъл и го наклони към остров Алкатраз, който лежеше в залива точно срещу тях. Завъртя колелцето и сградите се появиха на фокус.

— Какво виждаш? — попита Никола.

— Търпение, търпение. — Пернел поклати глава. Плитката й се бе разплела и дългата й коса се спускаше по гърба й, блестейки в черно и сребристо. — Нищо необичайно. На сушата няма движение и не виждам нищо във водата. Във въздуха над острова няма птици. — Тя отстъпи от бинокъла, за да направи място на съпруга си. Замисли се за миг и се намръщи. — Прекалено спокойно е.

— Затишие пред буря — промърмори Никола.

Прометей подпря големите си ръце на дървеното перило и се взря през залива.

— Въпреки това знаем, че онези килии са пълни с чудовища и че Макиавели и Били са там заедно с Дий и Деър. Марс, Один и Хел също трябва вече да са стигнали…

— Чакай — каза внезапно Никола. — Виждам лодка…

— Кой я кара? — попита Прометей.

Никола завъртя големия метален бинокъл и го фокусира върху малкия съд, който се бе появил иззад острова, оставяйки диря от бяла пяна.

Нитен стъпи на долния прът на дървената преграда и се наведе напред, засенчвайки с ръце кафявите си очи.

— Виждам в лодката един човек. Черния ястреб. Сам е…

— А къде са другите? — зачуди се на глас Прометей. — Да не би да бяга?

— Не, това е Черния ястреб… — прекъсна го Нитен, преди Древният да довърши мисълта си. — Недей да петниш името му. — Той поклати решително глава. — Ма-ка-теуи-ме-ши-ке-кекуа е един от най-храбрите воини, които съм срещал някога.

Тримата безсмъртни и Древният гледаха как лодката подскача по вълните, насочвайки се към брега.

— Чакайте… — спря ги изведнъж Алхимика.

— Няма ли нещо във водата ей там? — попита Нитен.

През бинокъла Никола видя дузина подобни на тюленови глави да се полюшват по водната повърхност около лодката.

Примижа, за да ги разгледа по-добре. Макар че зрението му отслабваше, можеше ясно да види, че главите принадлежат на зеленокоси млади жени, които изглеждаха красиви, преди да отворят устите си, пълни с остри като на пираня зъби.

— Това тюлени ли са? — попита Прометей.

— Във водата има нереиди — обяви Фламел. — И идват още.

Скоро лодката се приближи достатъчно, за да може групата на кея да види създанията, които я заобикаляха. Четиримата гледаха мълчаливо как едно от тях се надигна от морето и опита да се покатери на борда. Набитият меднокож безсмъртен мръдна леко лодката встрани и корпусът халоса рибоопашатата твар, която пльосна шумно във водата. Черния ястреб завъртя лодката в малък кръг, като едва не я преобърна, и я подкара обратно, право към групата нереиди. Водата се разпени, когато те се пръснаха.

— Той нарочно залисва нереидите — каза Нитен. — Държи ги далеч от острова.

— Което означава, че Марс и останалите сигурно са в беда — рече Прометей. Едрият Древен се обърна към Никола. — Трябва да им помогнем.

Никола погледна Пернел.

— Какво мислиш, че трябва да направим?

Опасна усмивка огря лицето на Вълшебницата.

— Мисля, че трябва да атакуваме острова.

— Само четиримата ли? — попита той весело.

Пернел се приведе напред, докато челото й не докосна това на съпруга й, и се взря дълбоко в очите му.

— Днес е последният ден от живота ни, Никола — каза тя тихо. — Винаги сме живели кротко, криели сме се в сенките, пестили сме енергията си, рядко сме използвали аурите си. Но вече не се налага да го правим. Мисля, че е време да напомним на тези Тъмни древни защо някога се бояха от нас.

Глава 4

Рукма виманата потрепери, а двигателите й виеха. Огромният триъгълен летящ кораб беше понесъл щети в битката край кристалната кула на Авраам. Едната му страна бе осеяна с белези, илюминаторите му бяха строшени, а вратата му не стоеше добре в рамката. Леден въздух виеше и пищеше през пролуката. Екраните и контролните табла покрай едната стена бяха черни, а повечето от работещите пулсираха с назъбени кръгли червени символи.

Скатах Сянката стоеше зад Прометей. Макар че тя го познаваше като свой чичо, той нямаше представа коя е. В този времеви поток тя още не се беше родила — и нямаше да се роди, преди потъването на острова. Древният се мъчеше да овладее кораба. Скатах бе стиснала ръце зад себе си и отказваше да се вкопчи в облегалката. Също така отчаяно се опитваше да не повърне.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита тя.

Прометей изсумтя.

— Управлявала ли си някога рукма вимана?

— Карала съм една по-малка… много отдавна — призна Скатах.

— Колко отдавна? — попита Прометей.

— Трудно ми е да кажа. Десетина хиляди години, плюс-минус един век.

— Значи не можеш да ми помогнеш.

— Защо, технологията променила ли се е? — попита тя.

Уилям Шекспир седеше в дясната част на кораба, близо до едрия Сарацински рицар Паламед. Английският безсмъртен погледна Скатах, а яркосините му очи изглеждаха огромни зад твърде големите очила.

— Знаеш ли, аз съм любопитен човек — каза той. — Някои биха казали, че си пъхам носа навсякъде.

Тя кимна.

— Това винаги е бил най-големият ми недостатък… и най-голямата ми сила. — Той се усмихна, показвайки развалените си зъби. — Открил съм, че научаваш много повече, като задаваш въпроси.

— Просто задай въпроса — промърмори Паламед.

Шекспир не му обърна внимание.

— Опитът ме е научил, че има някои въпроси, които никога не бива да задаваш. — Той посочи към червения кръгъл символ, който премигваше върху малкото работещи екрани. — Но мисля, че наистина ми се иска да знам какво означава това.

Паламед се изсмя гръмко.

— Аз мога да ти отговоря, Уилям. Не съм специалист по древните езици, но опитът ми говори, че ако нещо е червено и премигва, това означава проблем.

— Колко голям проблем? — попита Шекспир.

— Означава, че трябва да напуснем кораба — отвърна Прометей. — Но не му обръщай чак толкова внимание. Тези стари кораби непрекъснато пускат разни предупреждения.

Лявото крило се наклони и те чуха как нещо избумтя и изстърга по дъното на виманата.

Жана д’Арк се размърда в седалката си, за да погледне през един от счупените илюминатори по левия борд. Корабът се плъзгаше по върховете на дърветата, оставяйки след себе си диря от завихрени листа и скършени клони. Тя хвърли кос поглед към съпруга си и повдигна тънката си като молив вежда в безмълвен въпрос.

Граф Сен Жермен сви рамена.

— Аз твърдо вярвам, че човек трябва да се тревожи само за неща, над които има някакъв контрол — каза той на френски. — А ние нямаме контрол над този кораб; следователно не бива да се тревожим.

— Много философско — промърмори Жана.

— Много практично — сви рамена Сен Жермен. — Кое е най-лошото, което може да се случи?

— Да катастрофираме и да умрем — предположи тя.

— И ще умрем заедно. — Той се усмихна леко. — Бих предпочел така. Не искам да живея на този свят — или на който и да било друг свят — без теб.

Жана протегна ръка и мъжът я хвана.

— Защо ми трябваше толкова време, за да се омъжа за теб?

— Защото ме смяташе за надут, невеж, глупав, опасен самохвалко.

— Кой ти го каза?

— Ти.

— Знаеш ли, била съм права.

— Знам. — Той се ухили.

Чу се ново избумтяване и целият кораб се разтресе. Лъскаво–зелени листа влетяха през пролуката на вратата.

— Трябва да кацнем веднага — каза Сянката.

— Къде? — попита Прометей.

Скатах отиде със залитане до един от илюминаторите и надзърна навън. Носеха се над гъста праисторическа гора. Огромни крилати гущери се виеха лениво в небесата, а птици с ярко оперение се стрелкаха през листака като цветни петна. Човекоподобни същества, в които имаше нещо смътно маймунско, макар да бяха покрити с пера, подскачаха по дърветата и врещяха. А от сенките зад листата и клоните огромни немигащи очи се взираха нагоре към виманата.

Рукма виманата се наклони отново, после се гмурна надолу и дясното й крило се вряза в листака. Цялата гора закряка, зави и зарева неодобрително.

Скатах се приведе, стрелкайки с очи наляво–надясно. Гората се простираше без прекъсване във всички посоки, докато се слее с гъстите облаци на хоризонта.

— Няма къде да кацнем — каза тя.

— Знам — отвърна нетърпеливо Прометей. — Летял съм оттук и преди.

— Колко още остава? — извика тя.

— Не много — рече мрачно Прометей. — Само да стигнем до облаците. Просто трябва да се задържим във въздуха още няколко минути.

Уилям Шекспир се извърна от единия илюминатор.

— Не можем ли да кацнем върху дърветата? — попита той. — Някои от тях изглеждат достатъчно здрави, за да издържат тежестта на кораба. Или пък ако увиснеш неподвижно във въздуха, можем да се спуснем по въжета.

— Погледни пак, Барде. Виждаш ли земята? Тези секвои са високи над сто и петдесет метра. А дори и да успееш да стигнеш до земята невредим, съмнявам се, че ще изминеш повече от няколко крачки, преди нещо със зъби и нокти да те изяде. Ако пък имаш невероятно лош късмет, горските паяци ще те спипат първи и ще снесат яйцата си в теб.

— И защо това се смята за невероятно лош късмет?

— Защото ще си още жив, когато яйцата се излюпят.

— Това е може би най-отвратителното нещо, което съм чувал — промърмори Шекспир. Извади листче хартия и молив. — Трябва да си го запиша.

Три огромни, подобни на лешояд, създания излетяха от гигантски гнезда в клоните на дърветата и се понесоха редом с виманата. Скатах отпусна ръце върху мечовете си, макар да знаеше, че ако тварите ги нападнат, не би могла да стори нищо.

— Изглеждат ми гладни — каза Сен Жермен, като се наведе през Жана, за да погледне навън.

— Те винаги са гладни — рече Прометей. — А от тази страна има още.

— Опасни ли са? — попита Сянката.

— Те са мършояди — отвърна Прометей. — Чакат да се разбием, за да могат да изядат останките ни.

— Значи очакват да се разбием? — Скатах наблюдаваше огромните птици. Приличаха на кондори, макар че бяха три пъти по-едри от всеки кондор, който бе виждала някога.

— Знаят, че рано или късно всяка вимана се разбива — каза Прометей. — През поколенията са видели твърде много катастрофи и това знание вече им е вродено.

Изведнъж стъкленият екран пред Древния почерня, а после постепенно всички други пулсиращи в червено екрани угаснаха, с изключение на един.

— Дръжте се! — извика Прометей. — Сложете коланите! — Дръпна лоста назад и рукма виманата се устреми нагоре в небето с виещи двигатели. Целият кораб завибрира отново и всичко, което не бе прикрепено, полетя с трясък към задния му край. Докато виманата се издигаше все по-високо и по-високо, рехавите бели облаци станаха дебели и плътни, потопявайки кабината в полумрак, а по прозорците изведнъж потекоха криволичещи струйки дъжд. Температурата спадна рязко и всичко се покри с миниатюрни водни капчици. Единственият работещ екран къпеше вътрешността на кораба в алено, редуващо се с черно.

Скатах се хвърли в едно кресло, което не бе пригодено за човешко тяло, и стисна подлакътниците толкова силно, че древната кожа се напука.

— Мислех, че отиваме надолу!

— Ще ни издигне колкото се може по-нагоре — изсумтя Древният. Широкото му лице лъщеше от пот, която изглеждаше като кръв в светлината от екрана, а червената му коса бе полепнала към черепа.

— Нагоре ли? — Гласът на Скатах прозвуча пискливо. Тя преглътна и опита пак. — Нагоре ли? — повтори, този път с нормалния си глас. — Защо нагоре?

— За да можем, когато двигателят откаже, да преминем към плъзгане — отвърна Прометей.

— А кога мислиш, че ще стане… — започна Скатах.

Чу се силен гръм и вътрешността на рукма виманата се изпълни с мирис на горяща гума. После глухото бучене на двигателя секна.

— Ами сега какво? — попита Скатах.

Древният се облегна в креслото, което бе прекалено малко за него, и скръсти ръце върху широката си бронирана гръд.

— Сега ще се плъзгаме.

— А след това?

— След това ще паднем.

— А след това?

— След това ще се разбием.

— А след това? — настоя Скатах.

Прометей се ухили.

— След това ще видим.

Глава 5

— Нитен — обърна се Никола към японеца. — Ти си майстор стратег. Какво предлагаш?

Нитен наклони бинокъла и огледа стоящия сред залива остров, движейки го отдясно наляво, а после обратно.

— Чели ли сте книгата ми? — попита той. После, без да чака отговор, продължи: — Има три начина да противодействаш на противник. Тай Но Сен, когато изчакваш той да атакува, а после контраатакуваш. Тай Тай Но Сен, когато синхронизираш атаката си с неговата, за да влезете в битка заедно. И остава, разбира се…

— Кен Но Сен — каза Прометей. — Да атакуваш пръв.

Нитен хвърли поглед през рамо към Древния.

— Значи наистина си я чел. Поласкан съм.

Прометей се ухили.

— Няма защо. Открих някои грешки в нея. И, разбира се, Марс не беше съгласен с почти нищо, което казваш.

— Естествено. — Нитен върна вниманието си към бинокъла. — Кен Но Сен. Мисля, че трябва да атакуваме първи, но е нужно да знаем разположението на врага, преди да направим своя ход.

— Мога ли да ти напомня, че сме само четирима? — каза Прометей.

— Ах, да. — Нитен се извърна от бинокъла, за да погледне групичката. — Предполагам обаче, че враговете ни не знаят това. — Той се усмихна. — Можем да ги накараме да вярват, че сме много повече.

— Призракът на Хуан Мануел де Аяла е затворен на острова — каза Пернел, — прикован завинаги към него. Има и други привидения. Те ми помогнаха да избягам. Сигурна съм, че пак ще ни помогне. Би направил всичко, за да защити своя остров.

Нитен се усмихна.

— Призраците и духовете са полезни за отвличане на вниманието. Но за битка с чудовищата ще ни трябва нещо по-веществено. За предпочитане със зъби и нокти.

Устните на Пернел бавно се извиха в усмивка, която бе ужасяваща.

— Е, разбира се, и Ареоп-Енап е на Алкатраз.

Прометей се завъртя.

— Стария паяк! Мислех, че е мъртъв.

— Когато го видях за последно, беше отровен от ухапванията на милиони мухи. Уви се в твърд пашкул, за да се изцери. Но е жив.

— Ако можем да го събудим… — измърмори Прометей. — Той е… — помълча малко и поклати глава — … той е страховит в битка.

— Като казвате Стария паяк… — започна Нитен, — за голям паяк ли говорим?

— Голям е — отвърнаха едновременно Никола и Пернел.

— Много голям — добави Пернел. — И невероятно могъщ.

Прометей поклати глава.

— Познавах го, когато бе още красива жена, преди Промяната да я завладее. Промяната рядко е милостива, но мисля, че към нея бе особено жестока.

Голяма група усмихнати японски туристи се скупчиха наблизо и започнаха да правят снимки на острова, един на друг и на летящите над главите им червено–зелени папагали. Безсмъртните и Древният приеха това като знак да се преместят по-нататък по кея.

— Трябва да задържим чудовищата на острова — каза тихо Никола, докато вървяха. — Ако всички са на едно място, ще е по-лесно да защитаваме града.

Прометей поклати глава.

— Не става дума само за защита на града, Никола. Трябва да унищожим тези зверове. А времето не е на наша страна. Гарантирам ти, че всяка зла твар по Западния бряг на Америка в момента се насочва насам. Всеки Тъмен древен идва заедно със слугите си. Не можем да се бием с всички.

— Не е и нужно — каза твърдо Нитен. — Трябва да се съсредоточаваме върху всеки враг поотделно. Дайте да се справим първо с това пред себе си. — Той кимна към острова. — Тъмните древни възнамеряват да пратят тези създания да посеят ужас и объркване в града. Ако успеем да го предотвратим, ще навредим на плановете им. И да, сигурен съм, че идват още, но те са отделни единици и ние сме повече от способни да се справим с тях.

— А и не е задължително да сме само четирима — каза Пернел.

— Има и други — безсмъртни като нас или безсмъртни, които служат на миролюбиви Древни или Потомци. Те ще застанат на наша страна. Трябва да се свържем с тях.

— Как? — попита Прометей.

— Имам телефонните им номера — каза Пернел.

— Цагаглалал ще се бие с нас — продължи Никола, — а никой не знае докъде стигат силите й.

— Тя е старица — каза Нитен, клатейки глава.

— Цагаглалал е много неща — рече Пернел, — но би било грешка да мислиш, че е просто една старица.

— Ако имаш познати, повикай ги — каза решително Нитен. — Доведи ги всичките. — Обърна се към Древния. — Прометей, ти си Господар на огъня. Можеш ли да засипеш острова с огнен дъжд?

Едрият Древен поклати тъжно глава.

— Бих могъл, но дъждът ще е слабичък и ще ме унищожи напълно. Аз съм стар, Нитен, и умирам. Загубих Сенкоцарството си и ми е останала малко аура… колкото може би за една последна славна битка. — Той оголи зъби в мрачна усмивка. — А това искам да си го запазя за самия край.

Японският безсмъртен кимна.

— Разбирам те.

— Значи ще съсредоточим усилията си върху острова — обяви Никола. — Но преди да го направим, трябва да знаем какво става там.

— Можем да опитаме с ясновидство — предложи Пернел.

Никола поклати глава.

— Прекалено ограничено и отнема много време. Ще успеем да видим само онова, което се отразява в стъкло или във вода. Трябва ни по-голяма картина. — Изведнъж той млъкна и се ухили. — Помниш ли Педро?

Пернел го изгледа неразбиращо за миг, а после усмивка озари лицето й.

— Педро. Разбира се, че помня Педро.

— Кой е Педро? — попита Нитен.

— Беше. Педро го няма вече. Отиде си преди близо сто години — рече Пернел.

— Педро — кралят на Бразилия ли? — попита Прометей. — Или Педро — кралят на Португалия? Или изследователят, или изобретателят?

— Папагалът — рече Пернел, — кръстен на нашия голям приятел Перикильо Сарниенто[1]. В продължение на десетилетия имахме голям жълто качулат какаду. Казвам ние, макар че честно казано, той бе привързан към Никола, а мен само ме търпеше. Намерихме го като изоставено пиленце, когато претърсвахме руините на Нан Мадол през деветнайсети век. Прекара с нас почти осемдесет години.

Прометей поклати глава.

— Наистина не разбирам… — започна той.

— Папагалите са забележителни птици — продължи Никола, без да му обръща внимание. Протегна лявата си ръка настрана и в соления въздух се разнесе съвсем слаб аромат на мента. Устните му зашаваха и дъхът му заизлиза между тях с тихо съскане. Чу се внезапно пърхане на крила и пищен зелен папагал с червена глава кацна върху опакото на дланта му. Килна главата си на една страна и го изгледа въпросително с голямото си сребристо-златно око; после бавно запристъпва нагоре по ръката му. Алхимика го погали с пръст по гърдичките. — Те са невероятно интелигентни. И зрението им е прекрасно. Има видове, на които очите им са по-тежки от мозъка. Могат да виждат в инфрачервения и ултравиолетовия спектър; могат да виждат дори топлинните лъчения.

— Алхимико… — обади се Прометей.

Никола се съсредоточи върху папагала, подухвайки леко лъскавото му оперение. Птицата отърка глава в челото на Фламел и се зае да разчесва рошавите му вежди.

— Алхимико — повтори Прометей с нотка на раздразнение.

— Джон Дий и другите като него използват за шпиони плъхове и мишки — обясни Пернел. — Но през годините Никола се научи да гледа през очите на Педро. Става дума за простичък процес на прехвърляне. Обвиваш животното в аурата си и после деликатно го насочваш.

— Педро неведнъж ни е спасявал живота — рече тихо Никола. — Научи се да крещи, щом усети и най-малката следа от сярната миризма на Дий. — Той доближи глава до черешовата аратинга и тя прокара човка насам-натам по челото му, разчесвайки късо подстриганата му коса. — Прометей, ще ме подържиш ли? — попита той. — Главата ми ще се замае малко.

— Защо? — попита озадачено Нитен.

— Ще летя — прошепна Алхимика. Килна глава настрана и папагалът имитира движението. За миг двамата се гледаха око в око. Соленият въздух се изпълни с остър мирис на мента и аратингата потрепери. Докато Фламел галеше птицата, пръстите му оставяха блещукащи зелени дири, които почти не се виждаха върху перушината. Никола затвори очи… и жълтите очи на папагала станаха бледи, почти безцветни.

После с внезапен плясък на крилата птицата излетя, а Прометей улови Алхимика, преди да се свлече на земята.

[1] Става дума за мексиканския писател Хуан Хоакин Фернандес де Лизарди, автор на романа El Perquillo Sarniento („Краставият папагал“), откъдето е получил и прякора си. — Б.пр. ↑

Глава 6

— Вие наистина ли сте нашите родители? — попита Софи.

— Що за въпрос?! — сопна се Изида.

Софи и Джош се спогледаха. Близнаците седяха в две тесни кресла точно пред Изида и Озирис. Вирджиния Деър се бе разположила на пода зад тях. Джош се беше опитал да й отстъпи мястото си, но тя му каза, че предпочита да се чувства свободно. Потупа го по бузата и му благодари, и при това докосване гореща вълна обля тялото му.

Ричард Нюман-Озирис завъртя черното си кожено кресло и се усмихна.

— Да, наистина сме вашите родители. И наистина сме археолози и палеонтолози — поне във вашето Сенкоцарство. Всичко, което знаете за нас, е истина.

— Освен частта с Изида и Озирис, владетелите на Дану Талис — рече Джош. — Или цялата тази работа с остаряването и безсмъртието.

Усмивката на Озирис се разшири.

— Казах, че всичко, което знаете за нас, е истина. Но не съм казвал, че знаете всичко за нас.

— Как да ви наричаме? — попита Софи.

— Както сте ни наричали винаги — отвърна Изида. Тя управляваше кристално-златната вимана, положила дългопръстата си ръка върху една стъклена плоскост, и леките помръдвания на палеца и показалеца й насочваха бръмчащия кораб.

Софи се взря в тила на жената. Тя приличаше на майка й, говореше и се движеше като майка й… и все пак… имаше нещо различно, нещо нередно. Момичето хвърли кос поглед към брат си и инстинктивно разбра, че той чувства съвсем същото. Мъжът, който изглеждаше като баща й, им се усмихваше. Усмивката му бе досущ като онази, която познаваше толкова добре от тяхното собствено Сенкоцарство, Земята — с бръчици, образуващи се в ъгълчетата на очите и устата. Устните му бяха здраво стиснати, също като на баща й, който никога не си отваряше устата, когато се усмихваше. Тя винаги бе смятала, че се срамува от дългите си кучешки зъби. Когато беше малка, той ги наричаше вампирски зъби. Тогава се беше смяла на тези думи, но сега те й действаха смразяващо.

— Мисля, че ще ви наричам Изида и Озирис — каза тя накрая — така й се струваше правилно — и с крайчеца на окото си видя как Джош кима в знак на съгласие.

— Разбира се — каза с равен глас Озирис. — Сигурен съм, че ви е трудно да го приемете. Хайде да се върнем в двореца и да ви нахраним. Това ще улесни нещата.

— В двореца ли? — попита Джош.

— Малък е. По-големият се намира в едно близко Сенкоцарство.

— Значи вие сте владетелите тук? — обади се Вирджиния Деър от мястото си на пода.

При този въпрос едва доловимо раздразнение премина по лицето на Озирис.

— Да, владетели сме, но не сме върховните владетели. Тук правилата са други.

— Макар че няма да е задълго — рече Изида. Извъртя глава, за да се усмихне на съпруга си.

Този път заострените резци на Озирис се показаха над долната му устна, щом се ухили.

— Не, няма да е задълго — съгласи се той. — А след това ще бъдем владетели на този свят и на всички отвъд него.

— Значи определено сме на Дану Талис — каза Джош, почти на себе си. Вдигна глава, за да надзърне през прозореца на ускоряващата се вимана. Всичко, което виждаше от своята страна, бе кратерът на огромен вулкан, от който се издигаше тънка струйка сиво–бял дим. — Прочутият източник на всички легенди за Атлантида.

— Да, това е Дану Талис.

— Кое време е сега? — продължи да любопитства той.

Озирис сви рамена.

— Всъщност е трудно да се каже. Човеците толкова често променят календарите си, че е невъзможно да се измери точно. Но грубо казано, десет хиляди години преди вашето време на Земята.

— Преди нашето време ли? — попита Джош. — Не вашето?

— Това тук е нашето време, Джош. Твоят свят е просто сянка на този.

— Но вие живеехте и в нашия свят.

— Живели сме в много светове — каза Изида, — както и в много времена.

— Майка ти е права — рече Озирис. — Бродим между световете от хилядолетия. Двамата заедно сигурно сме изследвали повече светове от всички останали Древни.

— Значи вие сте Древни? — попита Софи.

— Такива сме.

— Тогава какви сме ние? — попита Джош. — Древни или Потомци?

— Тепърва ще се види — рече Озирис. — В този конкретен момент от времето още няма Потомци. И ако всичко върви според плана ни, никога няма да има. Те се появиха едва след потъването на острова.

— Единственото, което има значение, е, че вие сте тук, Пробудени сте и сте обучени в много от Стихийните магии — каза Изида.

Корабът се спусна и внезапно под тях се появи огромен кръгъл град, който приличаше на лабиринт. Слънчевата светлина хвърляше сребърни и златни отблясъци по каналите, опасващи гигантската пирамида в центъра на града. Улиците гъмжаха от хора, по върховете на разпръснатите малки пирамиди пламтяха факли, а на други се вееха яркоцветни знамена. Тук, изглежда, имаше къщи, дворци, храмове и имения в десетки архитектурни стилове. В покрайнините на града се простираше обширен лабиринт от ниски порутени сгради.

— Огромен е — ахна Джош.

— Най-големият град на света — рече гордо Озирис. — Всъщност той е центърът на света.

Джош посочи към гигантската пирамида, около която явно бе построен градът, и широко разпрострелия се дворец зад нея.

— Там ли отиваме?

— Не още — усмихна се Озирис. — Това е кралският Слънчев дворец, където в момента живее Атон, владетелят на Дану Талис.

— Изглежда ми оживено… — започна Джош.

Изведнъж Изида се изправи в креслото и виманата рязко се устреми надолу.

— Съпруже! — извика тя и в гласа й ясно личеше тревога.

Озирис се завъртя и се наведе, за да се втренчи в пирамидата.

Във въздуха над двореца се стрелкаха вимани с всякакви форми и размери, а на земята се строяваха стражи в черни брони. Пред сградата се бе събрала голяма тълпа и от околните улици се стичаха още хора.

Изида хвърли кос поглед към Озирис.

— Изглежда се е случило нещо, докато ни нямаше — каза тя тихо.

— Бастет! — изсъска той. — Трябваше да се сетя, че няма да си стои кротко. Промяна на плановете: свали ни долу. Трябва да се погрижим за това незабавно.

— Долу ли? — попита Изида, докато воят на виманата спадаше до ниско бучене и корабът се заклатушка леко над широк пазарен площад, пълен със сергии с разноцветни сенници. Мястото гъмжеше от ниски, набити, силно загорели хора, повечето от които носеха бели вълнени роби или бели ризи и панталони. Няколко от тях хвърлиха поглед към виманата, но никой не й обърна особено внимание. Двама стражи анпу в кожени брони, с щитове и копия, се приближиха тичешком, но като видяха кой е на борда, рязко се обърнаха и изчезнаха в една странична уличка. Корабът кацна по средата на площада, вдигайки вихрушка от прах.

— Вирджиния, оставям близнаците под твоя опека — каза Озирис, докато капакът на виманата се прибираше.

— Под моя?! — Вирджиния Деър премигна изненадано.

Озирис кимна.

— Под твоя.

Изида се завъртя в седалката, за да погледне към Софи и Джош.

— Вървете с Вирджиния. Ние с баща ви скоро ще се върнем и тогава ще си устроим семейна вечеря и ще си поприказваме. Обещавам, че ще отговорим на всичките ви въпроси. Очакват ви велики неща. Ще бъдете признати за Злато и Сребро. Ще ви боготворят. Ще управлявате. А сега вървете, вървете.

Близнаците откопчаха коланите си и излязоха в късния следобеден въздух. Вдишаха дълбоко, прочиствайки дробовете си от сухия, металически озонов мирис на виманата. Пазарният площад беше пълен с хиляди странни и не съвсем приятни миризми: на плодове — някои от тях гниещи — екзотични подправки и твърде много немити тела, наблъскани на едно място.

— А вие къде отивате? — попита Вирджиния Озирис.

Древният спря на входа на виманата.

— Трябва да отидем в двореца, а не искам да излагам децата на опасност — каза той. — Посочи към златния шпил, който се издигаше над покривите. На върха му имаше веещо се знаме, с избродирано на него нещо като око с множество финтифлюшки.

— Това е домът ни. Вървете там. Чакайте ни. — Огледа площада. Повечето собственици на сергии се бяха зазяпали във високия плешив мъж. Не всички успяваха да скрият отвращението върху лицата си. Озирис плъзна поглед по тълпата. Никой не пожела да срещне очите му. — Никой няма да ви нарани — каза той високо и гласът му отекна над площада. — Дори няма да се опита. Те знаят, че отмъщението ми ще бъде наистина ужасно. — После се наведе и сложи ръка на лявото рамо на Вирджиния. Тя моментално се отърси от нея. — Пази децата ми, безсмъртна — каза Озирис тихо. — Ако им се случи нещо, няма да съм доволен. А и ти също.

Вирджиния Деър се взря в сините очи на Древния. Той първи сведе поглед.

— Не обичам заплахите — каза тя.

— О, това не е заплаха — рече тихо той. Пристъпи навън от виманата и през тълпата премина ниско стенание. — Нека се знае — прогърмя гласът му, — че тези тримата са под моя закрила. Помагайте им, напътствайте ги, пазете ги и ще бъда щедър. Пречете им, заблуждавайте ги, навредете им и всички вие ще познаете отмъщението ми. Давам ви дума, а всички знаете, че моята дума е закон.

— Вашата дума е закон — промърмори тълпата. Някои от по-старите мъже и жени коленичиха и притиснаха чела към паветата; някои от по-младите просто склониха глави.

Озирис се втренчи в група младежи.

— Да имах повече време, щях да им дам хубав урок за тяхната наглост… — промърмори той. После влезе обратно във виманата. — Хайде, тръгвайте. Не се бавете. Насочете се право към сградата със знамето. Ние ще се върнем възможно най-бързо.

Рукма виманата се затвори зад него и излетя с бръмчене, оставяйки Софи, Джош и Вирджиния Деър да стоят сами по средата на площада. Корабът едва бе изчезнал над покривите, когато един домат полетя над главите на тълпата и се разпльока на земята в краката на Джош. Последваха го втори и трети.

— Радвам се да видя, че Озирис наистина има уважението на тълпата — рече Джош.

— Да вървим — каза Вирджиния, сграбчи двамата за ръцете и ги задърпа. — Обикновено се започва с плодове…

Един камък изтрещя на земята и се пръсна.

— … но винаги завършва с камъни.

Глава 7

Цветове.

Ярки, блестящи цветове…

Трепкащи, танцуващи дъгоцветни нишки…

Пулсиращи ленти от светлина…

Никола се издигаше все по-високо над кея, носейки се по невидимите вълни от въздух, които се виеха и кръжаха под него. Погледна надолу и видя малката групичка, и себе си по средата й.

Той летеше.

И чувството бе необикновено.

Едно време беше летял почти всеки ден, гледайки света през очите на Педро. Не бе разбирал добре притегателната сила на летенето, преди да премине над островните джунгли на Пасифика, криволичещите, осеяни с руини, улици на Рим и приличащите на кръпки ирландски ниви, наблюдавайки ги през огромните очи на папагала. Тогава Никола разбра защо Леонардо да Винчи е вложил толкова време в създаването на машини, които биха позволили на човека да лети. Може би слуховете бяха верни; може би Леонардо е бил безсмъртен и се е научил да гледа света през птичи очи.

Макар че беше късен следобед и светлината отслабваше, светът, гледан през очите на папагала, бе изпълнен с ярки проблясъци и цветни ивици. Ембаркадеро пламтеше в жълто и златно, пращайки вълни от топлина над водата.

Никола усещаше как вятърът се носи покрай тялото му, чуваше шушненето на перата едно в друго. Годините на летене с Педро го бяха научили да не мисли, просто да се съсредоточи върху целта си и да остави природата на папагала да вземе връх. Водата под него бе нашарена с фосфоресциращи мехурчета, оживяла от топли и студени течения.

Алкатраз се намираше на километър и половина от брега, което за дивите папагали не бе нищо, но Фламел знаеше, че на птицата няма да й хареса да лети над водата. Дори смътната мисъл за земя караше аратингата да завие рязко и да се насочи обратно към пламтящите светлини на Ембаркадеро. Папагалът закряка и птиците на брега — цветни петна, наредени по покривите — запищяха в отговор.

Никола си представи отново характерната форма на Алкатраз и птицата кривна — почти с неохота — и започна да се отдалечава от сушата. Издигна се по-нависоко, далеч от солените пръски, позволявайки на Алхимика да види ясно острова: дълга, ниска, грозна форма, увенчана с бялата сграда на затвора и с високия пръст на фара, сочещ към небето. Зад него, малко вдясно, се виждаше Бей Бридж — лента от червени и жълти светлини, — а мостът „Голдън Гейт“ в далечината представляваше хоризонтална маска, очертана от трептящи линии горещина и топъл въздух.

За разлика от тях Алкатраз тънеше в пълен мрак и никаква топлина не се излъчваше от земята.

Когато се приближи до острова, Алхимика осъзна, че Пернел е била права. Във въздуха над брега нямаше други птици. Неизменните чайки, които винаги покриваха скалите, загръщайки ги в белота, сега липсваха и когато той стигна по-близо, осъзна, че нищо не помръдва. Нямаше нито корморани, нито гълъби. Но Алкатраз бе птичи резерват; стотици птици гнездяха тук всяка година.

Никола потрепери и усети как тръпка пробягва по тялото на папагала. Нещо се бе хранило тук.

Когато стигна до каменистата брегова линия, аратингата се спусна, а после се издигна върху въздушните течения, плъзна се над пристанището и се снижи, за да кацне върху будката за карти и пътеводители. Никола остави птицата да си почине малко. Пристъпвайки от крак на крак, тя се завъртя в пълен кръг, давайки му изглед към цялото пристанище. То бе изоставено. От лодката на Черния ястреб също нямаше никаква следа. Алхимика обаче се утеши с факта, че не се виждат и останки. Надяваше се, че безсмъртният не е станал жертва на нереидите.

С една-единствена мисъл Никола накара птицата да излети и тя закръжи бавно над книжарницата и сграда 64. Като се издигна още повече, се озова над Дома на надзирателя и за първи път, откакто бе стигнал до острова, той забеляза бледа пулсираща светлина. Аратингата кацна върху една от металните греди, крепящи порутената къща, и запристъпва по нея, дращейки с нокти по метала. Хвърли поглед надолу. В ъгъла на руините имаше нещо огромно, което покриваше полуразрушените стени и голия под. Приличаше на буца изсъхнала кал. С усиленото зрение на папагала Никола успяваше да различи едва-едва някаква форма в калта: гигантско създание, свито в плътно кълбо, с твърде много крака, увити около него. Това беше паяк. И пулсираше с бавна, неизменна светлина: Ареоп–Енап беше още жив.

Но все пак, къде бяха всички?

Черния ястреб бе оставил на острова Марс, Один и Хел. Не беше възможно всички те да са мъртви, нали? А и къде бяха чудовищата? Пернел бе забелязала в килиите таласъми, тролове и клурикони. Беше видяла бебе минотавър, поне един вендиго и они. В друг коридор бе имало драконоподобни твари — змейове и огнедишащи дракони.

Папагалът вече започваше да се уморява и Никола разбра, че скоро ще трябва да го върне на континента. Щеше да хвърли един бърз поглед наоколо и да потегли обратно, преди падането на нощта. Направи кръг около фара, а после, улавяйки внезапен проблясък на светлина, прелетя над сградата на затвора и се спусна в двора за разходки.

Дворът кипеше от енергия.

Призрачните остатъци от невероятно мощни аури се виеха около големите камъни, гърчейки се като змии. Навсякъде имаше следи от чисто злато и блестящо сребро, смрадливо сярно-жълто и примес от бледозелено.

А по средата на двора се виждаше избледняващ правоъгълник, който трепкаше от останките на древни енергии. В камъка се бяха отпечатали едва–едва очертанията на четири меча.

Някаква врата се отвори с трясък. Папагалът се стресна от грейналата светлина и полетя нагоре. Никола се обърна, за да види как Один изхвръкна от тесния вход и се втурна надолу по редица каменни стъпала. В подножието им едноокият Древен спря и се завъртя в посоката, откъдето беше дошъл, стиснал по едно късо копие във всяка ръка.

През вратата излезе Марс и я задържа отворена, за да могат Макиавели и Били да изтичат навън, носейки между себе си Хел. Тя бе преметнала ръце през рамената на двамата безсмъртни, а краката й се влачеха по земята, оставяйки диря от тъмна течност. Марс затръшна металната врата и опря гръб в нея. Черната кожена ризница на воина висеше съдрана, а от късия меч в ръката му капеше яркосиня кръв. Дори в сгъстяващия се здрач Никола видя, че очите му греят от възбуда. Вратата зад Марс се разтресе, но Древният напрегна сили и я задържа затворена, докато Макиавели и Били слязат по стълбището и Один заеме позиция в тила им, за да ги брани.

Едноокият Древен даде знак на Марс и той отскочи от вратата — точно когато един остър бивен проби метала и се устреми нагоре, разкъсвайки го като хартия.

Марс и Один заеха позиции в подножието на стълбите, за да защитават Макиавели и Били, които се грижеха за раните на Хел върху стъпалата на двора за разходки. Били беше свалил колана си и го бе пристегнал около разкъсаните крака на Древната, а ръцете му бяха потъмнели от кръв.

Мълчалив и невидим, папагалът кръжеше над тях.

Никола се опита да проумее това, което виждаше: как Марс и Один действат съвместно с Били и Макиавели и ги защитават, докато американецът превързва раните на Хел. Алхимика беше объркан: италианецът не бе приятел на семейство Фламел и не подкрепяше каузата им — напротив, през целия си дълъг живот се бе борил на страната на Тъмните древни. Може би някак си Макиавели бе излъгал останалите? Никола поклати глава и папагалът повтори движението му. Възможно беше да излъже Марс; а току-виж дори и Хел. Но никой не бе в състояние да излъже Один. Може би Макиавели и Били най-после бяха избрали вярната страна. Какво бе казал Шекспир за това, че неволята те събира с кого ли не[1]?

С последно усилие на волята Алхимика накара папагала да се спусне по-ниско. Всички инстинкти на птицата я подтикваха да бяга. Дворът бе изпълнен с жужащи разноцветни аури, миризмата на кръв на Древен и животинска смрад.

Създанието, изпълнило отвора на разбитата врата, бе огромно. Приличаше на глиган, но беше с размери на бик, а бивните му бяха дълги колкото човешка ръка.

— Хус Кромион — каза Марс. — Кромионският глиган[2]. Не първият, разбира се. Онзи го уби Тезей[3].

Единственото око на Один премигна.

— Голям е — промълви той. — И силен.

Звярът тръгна бавно надолу по стъпалата. Беше толкова широк, че хълбоците му се триеха в стените от двете му страни и грубата козина стържеше по камъните.

— Ще се втурне срещу нас — предупреди Марс.

— И няма да сме в състояние да го спрем — добави Один. — Ловувал съм глигани. Той ще атакува с наведена глава, а после ще я вдигне, за да ни разкъса с бивните си. Мускулите около врата и рамената му са особено дебели. Съмнявам се, че копията или мечовете биха могли да ни послужат срещу него.

— А ако използваме аурите си, това ще привлече сфинкса, който ще погълне енергията ни — рече Марс. Той внимателно избута Один настрана. — Не се налага и двамата да умираме тук. Да го оставим да ме атакува. Аз ще сграбча главата му и ще го задържа. А ти ще го нападнеш отстрани с твоите копия. Опитай се да го намушкаш отдолу. Там плътта е по-мека.

Один кимна.

— Планът е добър, само че…

— Само че?

— Няма да успееш да задържиш главата му. Ще те разпори.

— Да. Вероятно. А после ти ще го намушкаш.

— Нали видя какво направи с металната врата? — попита тихо Один.

— Аз съм жилав — ухили се Марс.

— Това ти харесва, нали?

— Прекарах хилядолетия, затворен във втвърдена черупка, без да мога да се движа. — Той размърда китката си и завъртя късия меч. — Не съм се забавлявал така от… ами… не помня откога.

Копитата на Хус Кромион удряха по стъпалата, изтръгвайки искри от камъните, а после той атакува.

Внезапно се мярна зелено–червено петно и нещо, което приличаше на малък папагал, се стрелна пред звяра, одирайки с нокти муцуната му чак до ушите. Глиганът изквича, забави ход и вдигна глава, щракайки със зъби и пръскайки гъста слюнка. Птицата отново пикира и силната й човка откъсна парченце от косматото ухо на създанието. Хус Кромион изрева и се надигна на задните си крака, за да се опита да захапе бързата твар.

И копието на Один улучи чудовището в оголеното гърло. То умря, още преди да се стовари на земята.

— Браво! — извика Били.

— Били, защо не покрещиш малко по-силно? Сигурен съм, че би могъл да привлечеш още чудовища към нас — рече тихо Макиавели.

Американецът го плесна по рамото.

— Понякога човек трябва просто да се поотпусне и да празнува. — Той погледна надолу към Хел. — Видя ли колко огромна беше тази твар!?

— И по-големи съм виждала — изфъфли тя.

Папагалът се спусна, за да кацне на главата на Хус Кромион. Килна дребната си червена главица настрана и изгледа първо Марс, а после и Один.

— Коя си ти, птичко? — попита Марс, а после ноздрите му се издуха. — Мента — промълви изумено той. — Никола?

Човката на аратингата се отвори и затвори, а после тя изкряка:

— Фламел.

Марс отдаде чест на дребната птица с меча си.

— Алхимико. Радвам се да те… хм… видя. Както виждаш, живи сме. Броят ни се увеличи с двама, но положението ни е тежко. Те са прекалено много, а и сфинксът броди наоколо. — Той млъкна, а после добави: — Не мога да повярвам, че докладвам на папагал.

— Ареоп-Енап — изчурулика птицата.

Марс погледна към едноокия Древен.

— Да не би той току-що да каза Ареоп-Енап?

Папагалът се заклати от крак на крак.

— Ареоп-Енап, Ареоп-Енап, Ареоп-Енап.

Один кимна.

— Той каза Ареоп-Енап.

— Къде? Тук ли? — попита Марс.

Птицата излетя и закръжи над двамата Древни.

— Тук, тук, тук.

— Това несъмнено е потвърждение — каза Один. — Ах, какъв съюзник, стига само да се съгласи да се бие заедно с нас. — Той плесна Марс по гърба. — Върви да доведеш Стария паяк. Едва ли ще ти е толкова трудно да го намериш. Аз ще се погрижа за раните на Хел. — Той сграбчи Хус Кромион за единия гигантски бивен и го издърпа от стълбите.

— Какво смяташ да правиш с това?

— Хел не е вегетарианка. — Один се ухили. — И обожава свинско.

— Сурово ли?

— Най-вече сурово.

Черешовата аратинга се спусна от вечерното небе към Ембаркадеро, пляскайки уморено с крила, и кацна на главата на Алхимика. Червената й главица се наведе и почука със затворена човка по черепа му.

Никола потрепери и си пое дълбоко дъх. Прометей продължи да го крепи, докато той изправяше снага и раздвижваше схванатите си пръсти. После Алхимика вдигна дясната си ръка и папагалът подскочи на пръстите му.

— Благодаря ти — прошепна той. Ментовозелена мъгла се вдигна от червено-зелените пера на птицата. Тя потрепери и излетя, крякайки:

— Ареоп-Енап, Ареоп-Енап, Ареоп-Енап.

Очите на Фламел проследиха пътя й през вечерното небе.

— След няколко дена всички папагали по Ембаркадеро ще крещят същото — каза Алхимика.

— Научи ли нещо? — попита Пернел.

Никола кимна.

— Чудовищата се намират в главната сграда на затвора. Видях Марс, Один и Хел. Нямаше и следа от Черния ястреб, а Хел е ранена. Но, изглежда, имаме двама нови съюзници: Макиавели и Били Хлапето й помагаха.

Пернел премигна изненадано.

— Макиавели никога не ни е бил приятел.

— Знам. Но той е опортюнист. Може би осъзнава, че е по-добре да се присъедини към печелещата страна.

— Или може би току-що е преоткрил своята човечност — рече тихо Нитен. — Може би някой му е напомнил, че е преди всичко човек, и едва след това безсмъртен.

— Струва ми се, че говориш от личен опит — каза Пернел.

— Така е — отвърна той тихо. — Имаше време, когато бях… безразсъден.

— И какво стана?

Той се усмихна.

— Срещнах една червенокоса ирландска дева-воин.

— И се влюби? — подразни го тя.

— Не съм казвал това.

— Не е и нужно. — Тя се обърна пак към Никола. — Ами Дий?

— Точно това е странното: можех да подуша аурата му, но беше стара и избледняваща. И се преплиташе с ваниловия аромат на Софи и портокаловия на Джош. Усещаше се и дъх на градински чай…

— Вирджиния Деър — каза Пернел.

— Всички тези миризми бяха преплетени, заедно с енергиите на четирите Меча на силата. Но не мисля, че Дий още е на острова.

— Тогава къде е? — попита Нитен.

Алхимикът се канеше да поклати глава, но се спря.

— На земята бяха отпечатани очертанията на четирите Меча на силата — рече той бавно. Ръцете му описаха квадрат. — Изглежда са били поставени, така че краищата им да се допират, образувайки правоъгълник.

— Той е направил портал — каза Прометей. — Аз самият никога не съм виждал как става, но знам, че е възможно.

— Закъде? — попита Никола. Погледна към Пернел и тя поклати глава.

— Не и за някое място в този свят, това е сигурно — рече Прометей. — Всъщност почти мога да ви гарантирам, че излиза някъде на Дану Талис. Дий е върнал близнаците назад във времето.

[1] Фразата е от пиесата на Шекспир „Бурята“. Точният цитат на български звучи малко по-иначе: „Неволя дом не избира: спиш, с когото падне!“ (превод: Валери Петров) — Б.пр. ↑

[2] Чудовище от древногръцката митология. — Б.пр. ↑

[3] Герой от древногръцката митология. — Б.пр. ↑

Глава 8

Значи така се чувстваше човек, когато умира.

Доктор Джон Дий лежеше по гръб върху копринената трева и бе увил червения анорак плътно около себе си. Беше му студено, толкова студено — абсолютен мраз сковаваше пръстите му и се бе настанил дълбоко в стомаха му. Усещаше болка в главата, сякаш бе прекалил с яденето на сладолед, и буквално чувстваше как сърцето му започва да забавя ход, ударите му бяха слаби и неравномерни.

Беше се претърколил по гръб и макар че зрението му бе размътено, забелязваше невъзможно ярката синева на небето, а с ъгълчетата на очите си виждаше, че тревата е все така поразително зелена.

Предполагаше, че има и по-лоши начини да си отиде човек.

Беше водил бурен живот в поредица от опасни времена. Беше преживял войни, епидемии, дворцови интриги и безброй предателства. Беше пътувал по света, посещавайки почти всяка държава — освен Дания, макар че винаги бе искал да отиде там, — и беше изследвал голяма част от обширната мрежа Сенкоцарства.

Беше печелил и губил състояния и се бе срещал с почти всеки лидер, изобретател, герой и злодей на планетата. Беше съветвал крале и кралици, беше подклаждал войни, беше договарял мир и бе един от шепата хора, които тласкаха човечеството към цивилизацията. Беше оформял света от Елизабетинската епоха, та чак до двайсет и първи век. Това бе нещо, с което можеше да се гордее.

Беше живял почти петстотин години в земното Сенкоцарство и поне още толкова в някои от другите. Така че всъщност нямаше сериозни причини да се оплаква. Но оставаха още толкова много неща, които искаше да направи, толкова много места, които копнееше да посети, толкова много светове, които да изследва.

Опита се да вдигне ръце, но вече не ги чувстваше. Не чувстваше и краката си, а зрението му започваше да гасне. Древните му господари може да бяха състарили тялото му, но умът му бе все така буден. Може би това беше най-голямата им жестокост. Бяха го оставили в пълно съзнание в тази безполезна обвивка. Изведнъж се сети за Марс Ултор, който цели хилядолетия стоеше затворен във втвърдената си аура дълбоко под Париж, със сковано тяло, но с жив ум, и за първи път от векове насам английският магьосник изпита непривичното за него чувство на жалост.

Дий се зачуди колко ли още щеше да издържи.

Нощта щеше да падне, а тук бе Дану Талис — място, където бродеха на воля създания, отдавна изчезнали от земното Сенкоцарство, както и чудовища, доведени от безброй други светове.

Не искаше да бъде изяден от чудовища.

Когато си бе представял своята смърт — а той често мислеше за нея поради нещата, които бе извършил, и променливото настроение на работодателите си, — винаги се бе надявал, че ще е славна. Искаше в нея да има смисъл. Винаги се бе измъчвал от мисълта, че такава голяма част от работата му се вършеше потайно и светът оставаше в неведение за неговия гений. През Елизабетинската епоха всички знаеха името му. Дори кралицата се боеше от него и го уважаваше. Но когато стана безсмъртен, потъна в сенките и оттогава непрестанно се спотайваше в тях.

Нямаше кой знае какъв смисъл в това да лежиш стар и съсухрен на склона на един хълм на Дану Талис.

Чу някакво движение, глухо тупване. Наблизо. От дясната му страна.

Дий се опита да завърти глава, но вече не можеше да се движи.

Зърна някаква сянка.

Това бе чудовище, дошло да го изяде.

Значи така му било писано: да бъде изяден жив, останал сам и без приятели…

Опита се да призове аурата си. Ако успееше да събере достатъчно енергия, може би щеше да успее да подплаши създанието и да го прогони. Или да се овъгли сам, докато се опитва. Това нямаше да е толкова лошо. Поне нямаше да бъде изяден.

Сянката се приближи.

Но защо му беше да го прогонва? То така или иначе щеше да се върне. По този начин само отлагаше неизбежното. По-добре да му се остави, припомняйки си всички добри неща, които бе сторил през живота си… само че те не бяха много.

Сянката стана по-тъмна.

И сега, когато краят му беше съвсем близо, го заляха стари страхове и почти забравени съмнения. Откри, че си тананика строфа от една песен: „Има едно-две неща, за които съжалявам…“[1] Е, той съжаляваше за повече от едно-две неща. Би могъл — трябваше — да бъде по-добър баща на децата си и по-мил съпруг на жените си. Може би не биваше да е толкова алчен — не само за пари, а и за знания, — и със сигурност не биваше да приема дара или проклятието на безсмъртието.

Това осъзнаване се стовари върху него като удар и дъхът замря в гърдите му. Безсмъртието го бе обрекло.

Сянката се протегна над него и той зърна блясък на метал.

Значи не беше животно. Човек. Разбойник. Зачуди се дали на Дану Талис има канибали.

— Направи го бързо — прошепна той. — Дари ме с тази милост.

— А ти предлагал ли си такава милост на другите? — Изведнъж нечии силни ръце го вдигнаха. — Няма да те убивам още, доктор Дий. Мога да те използвам.

— Кой си ти? — изпъшка Дий, мъчейки се отчаяно да различи физиономията на мъжа, извисяващ се над него.

— Аз съм Маретю. Аз съм Смъртта. Но днес, докторе, аз съм твоят спасител.

[1] Става дума за песента на Франк Синатра My Way („Моят път“). — Б.пр. ↑

Глава 9

Беше време леля Агнес да умре.

Старицата стоеше пред огледалото в банята и гледаше отражението си. Насреща й се взираше възрастна жена с ъгловато лице, изпъкнали скули, издадена брадичка и заострен нос. Стоманеносивата й коса бе сресана назад и хваната в стегнат кок на тила й. Гранитно сивите й очи бяха хлътнали дълбоко в орбитите. Приличаше на осемдесет и четири годишна жена. Само че тя беше Цагаглалал — Тази, която наблюдава, — и годините й бяха неизброими.

Цагаглалал бе носила облика на леля Агнес през по-голямата част от двайсети век. Беше се привързала към това тяло и щеше да е жалко да го захвърли. Но от друга страна, през вековете бе носила множество маски. Номерът беше да знаеш кога да продължиш нататък и кога да умреш.

Цагаглалал бе живяла във векове, когато всеки по-различен — в каквото и да било отношение — предизвикваше подозрения. Хората имаха много чудесни качества, но винаги щяха да подозират и да се боят от онези, които изпъкват сред тълпата. Дори и в най-добрите времена те постоянно бяха нащрек за нещо погрешно или за някой, който изглежда не съвсем обикновен. А имаше времена, когато човек, който оставаше прекалено младолик, със сигурност щеше да бъде заподозрян.

Цагаглалал бе живяла през десетилетията, когато хората бяха изгаряни като магьосници и вещици, само защото изглеждат странно или са прями и независими. Но дълго преди тези ужасни години в Европа, а по-късно за кратко и в Америка, тя бе научила, че ако иска да оцелее, трябва да се слее с околните, да стане такава част от хората, че да е като невидима.

Цагаглалал се бе научила да се състарява подобаващо.

Във всеки век имаше различни представи за това кое е правилно и подобаващо. В някои епохи трийсетгодишните се считаха за стари, а четирийсетгодишните — за направо древни. В някои от по-примитивните и изолирани култури, в които старостта се почиташе като знак за мъдрост, тя можеше да стане на шейсет-седемдесет, преди да умре и да продължи нататък.

А когато се състаряваше, го правеше изцяло, променяше структурата на кожата си, позата си, дори мускулната си маса, за да имитира ефектите от отминаващото време. Преди много поколения — в Египет, или пък беше във Вавилон — тя бе усъвършенствала техниката да кара кокалчетата на ръцете си, китките и колената да се подуват като от артрит. По-късно се бе научила да изменя плътта си, така че вените й да изпъкват дебели и сини на фона на тънката като хартия кожа. Бе овладяла умения, които правеха кожата на шията й мека и увиснала и дори пожълтяваха зъбите й. За да бъде илюзията пълна, тя умишлено позволяваше на слуха и зрението си да отслабнат. Фактически тя остаряваше наистина, така че да не трябваше да се преструва през всеки буден миг. Така беше по-безопасно.

Взирайки се в своето отражение в огледалото в банята, Цагаглалал вдигна ръце към главата си, свали старите фиби, които държаха кока й, и тръсна сивата си коса.

Най-лесно й бе да живее през втората половина на двайсети век. Това бе епохата на козметиката и пластичната хирургия. Това бе епохата, когато хората полагаха големи усилия да не остаряват, а филмовите и музикалните звезди изглеждаха по-млади с всяка изминала година.

Цагаглалал бутна перуката нагоре и тя се отдели от главата й. Тя пусна рошавата сива коса във ваната и се зае да търка яростно гладкия си череп. Мразеше тази перука; постоянно я сърбеше от нея.

Разбира се, и този век си имаше своите опасности. Това бе епохата на камерите: лични камери, улични камери, охранителни камери, а напоследък и повечето мобилни телефони имаха камери. Това бе и епохата на разпознаването по снимки: в паспортите, шофьорските книжки, личните карти. Всеки имаше снимка и безсмъртните на тези снимки трябваше да се променят, да остаряват бавно. Една грешка щеше да привлече вниманието на властите, а безсмъртните бяха особено уязвими към разследвания, засягащи миналото им. Цагаглалал не бе напускала страната от десетилетия и американският й паспорт беше изтекъл. В Ню Йорк обаче работеше един безсмъртен човек, който някога се бе специализирал във фалшифициране на ренесансови шедьоври. Той въртеше малък страничен бизнес с подправени паспорти и шофьорски книжки. Цагаглалал трябваше да го посети, когато всичко това свърши. Ако оцелееше.

Тя пусна първо горещата, а после и студената вода, и напълни мивката. Наведе глава, загреба вода с шепи и изми лицето си със сапун „Л’окситан“ с масло от ший[1], премахвайки грима, който бе сложила за срещата на безсмъртни и Древни в задния й двор по-рано днес.

Умирането винаги беше трудната част. Неизменно имаше толкова много за правене в седмиците и месеците преди това: да се увери, че всички сметки са платени и че застраховката й „Живот“ е валидна, да прекъсне абонамента си за вестници и списания и, разбира се, да направи завещание, с което оставя всичко на някаква роднина. Обикновено безсмъртните мъже завещаваха всичко на племенник, а жените — на племенничка. Други, като доктор Джон Дий, завещаваха всичко на редица от корпорации, а Цагаглалал знаеше, че Макиавели е оставил всичките си земни притежания на своя син. Семейство Фламел завещаваха всичко един на друг и на племенник на име Перие, който тя се съмняваше, някога изобщо да е съществувал.

Цагаглалал погледна пак в огледалото. Помисли си, че без коса и с измито от грима лице изглежда дори по-стара от обикновено. Наведе се към стъклото и позволи на мъничка част от рядко използваната й аура да разцъфти дълбоко в гърдите й. Банята се изпълни с едва доловимо ухание на жасмин, което се смеси с богатия дъх на маслото от ший. Топлина се разля по тялото й, плъзна по врата й и стигна до лицето. Тя се взря в сивите си очи. Склерата — бялата им част — беше жълтеникава и нашарена с вени, а дясното й око бе замъглено от слаб катаракт. Бе смятала това за наистина добър щрих към цялостния портрет.

Ароматът на жасмин се усили. Топлина потече по шията и устата на Цагаглалал, нагоре по бузите й и се вля в очите й. Склерата побеля.

Жената вдиша, изпълвайки дробовете си, а после задържа дъх. Кожата на лицето й затрепка и се изглади, мека пухкава плът потече по твърдите кокалести очертания на челюстта й, носът й се изду, брадичката й се заобли. Бръчките й се запълниха и дълбоките тъмни сенки под очите й изчезнаха.

Цагаглалал беше безсмъртна, но не беше човек. Беше глина. Роди се в Безименния град на края на света, когато огнената аура на Прометей вдъхна живот и съзнание на старите глинени статуи. Дълбоко в себе си тя носеше частица от аурата на Древния, която я поддържаше жива. Цагаглалал и брат й Гилгамеш бяха първите от Първите хора, които се родиха и придобиха съзнание. Всеки път, когато се подновяваше, тя си спомняше с кристална яснота мига, в който бе отворила очи и бе поела първия си дъх.

Засмя се. Смехът й започна като суха кашлица на стара жена и завърши с чистия звънлив звук на далеч по-млад човек.

Преобразяването й продължи, подхранвано от аурата й. Плътта й се стегна, костите се изправиха, зъбите избеляха, слухът и зрението й отново станаха остри. Рядък мъх от гарвановочерна коса покри скалпа й, после се сгъсти и се спусна по рамената й. Тя отвори и затвори длани, размърда пръсти и завъртя китките си. Сложи ръце на хълбоците си, изви тяло наляво–надясно, после се прегъна в кръста и докосна пода с длани.

Застанала пред огледалото, Цагаглалал гледаше как възрастта се смъква от тялото й, видя се как отново става млада и красива. Беше забравила какво е да си млад, а отдавна не бе била красива. За последен път изглеждаше така в деня, когато Дану Талис бе потънал, преди десет хиляди години.

И ако светът свършеше днес, тя бе решена да не хаби последните си часове на земята като старица.

Цагаглалал мина по коридора и стигна до малката резервна спалня в дъното на къщата на Скот Стрийт. Крачеше бързо и леко, наслаждавайки се на новата свобода на движенията си. По средата на коридора се завъртя просто заради радостта, че може да се върти.

Почти от момента, в който бе купила къщата, стаята за гости се използваше за склад. Беше наблъскана с вехтории, събирани стотици години: куфари, книги, списания, мебели, напукано кожено кресло, резбовано писалище и дузина черни найлонови чували, тъпкани със стари дрехи, които някога бе мислила да изхвърли, преди да съобрази, че може пак да дойдат на мода. Имаше старо американско знаме с кръг от звезди върху него, редом с оригинален плакат на филма „Кинг Конг“, подписан от Едгар Уолас. В дъното на стаята, набутан в един ъгъл, полускрит зад купчина списания „Нешънъл Джиографик“ с жълти гръбчета, стоеше грозен гардероб от черешово дърво в стил „Луи XV“ от осемнайсети век.

Цагаглалал си проправи път през стаята и отмести купчината списания, за да стигне до гардероба. Вратата му бе заключена и в орнаментираната метална ключалка нямаше ключ. Цагаглалал се надигна на пръсти и посегна над вратата, зад един дървен орнамент. Търсещите й пръсти напипаха големия бронзов ключ, окачен на извит гвоздей. Докато го сваляше, тя изпита внезапен прилив на спомени: за последен път бе отваряла гардероба, когато се върна от Берлин в края на Втората световна война. Изведнъж усети щипане на сълзи в очите си и парене в гърлото си. На връщане към Ню Йорк бе спряла в Лондон, за да се срещне с брат си Гилгамеш. Той нямаше представа коя е, дори не помнеше, че има сестра, макар да призна, че би трябвало да я познава. Тя бе седяла с него в руините на улучена от бомба къща в лондонския Ийст Енд и бе прегледала десетките хиляди листчета, които брат й пазеше там. Бяха прекарали следобеда, прехвърляйки ги отзад напред, от хартия към пергамент, а после към дървесна кора и тънки, почти прозрачни златни листове, докато тя не успя да му покаже името си, написано на азбука и език, все още неоткрити от хората. Поплакаха заедно, докато тя му напомняше какви са били някога. „Никога няма да те забравя“, каза той, когато Цагаглалал стана да си върви. Тя го видя как записва името й на своите късчета хартия, но знаеше, че до час вече щеше да го е забравил, както и лицето й. Цагаглалал бе прокълната с памет, която не забравяше нищо; Гилгамеш бе обречен никога да не помни.

Тя пъхна ключа в ключалката и отвори вратата на гардероба.

Отвътре я лъхна застоял въздух с дъх на стара кожа, горчиви подправки, прашинки отдавна изветрял нафталин и съвсем лека следа от жасмин.

На една закачалка срещу Цагаглалал висеше униформа на медицинска сестра и тя посегна да я докосне, прокарвайки пръсти по тънкия плат. Спомените, които дрехата пробуждаше, я накараха да потрепери. Тя бе служила като сестра и в двете големи войни, както и в почти всяка война през предишните сто години. Беше една от трийсет и осемте доброволки, работили с Флорънс Найтингейл в казармите „Скутари“ по време на Кримската война. През вековете Цагаглалал бе видяла — и причинила — толкова много смърт; работата й като медицинска сестра бе малък опит да се реваншира за всички страдания, за които бе отговорна.

Зад униформата имаше дрехи от половин дузина векове: костюми от щавена и нещавена кожа, коприна и синтетика, лен и вълна. Тук бяха обувките, дадени й от Мария Антоанета, обсипаната с перли рокля, която бе ушила за руската императрица Екатерина Велика, корсажът, който бе носила Ана Болейн в деня, когато се омъжи за Хенри. Спомени от много животи. Цагаглалал се усмихна, показвайки съвършените си зъби. Музеите и колекционерите биха платили цяло състояние за тези дрехи.

В дъното на гардероба имаше дебел чувал от зебло.

Без никакво усилие Цагаглалал измъкна чувала и го завлече в спалнята си. Вдигна го на леглото и задърпа кожените върви. За миг те не се поддаваха; после старата кожа с пукот се разсипа на прах и чувалът се разтвори.

Цагаглалал бръкна вътре, извади комплект бяла керамична броня и я остави на леглото. Елегантна, макар и без украса, тя бе направена, така че да пасва на тялото й като втора кожа. Жената прокара пръсти по гладкия нагръдник. Бронята бе безупречно чиста и блестеше като нова. Когато я бе носила за последен път, метал и нокти я бяха секли и дращили, но тя можеше да се възстановява и поправя сама.

— Магия ли е това? — бе попитала Цагаглалал съпруга си Авраам.

— Технология на Земните господари — беше й обяснил той.

— Няма да видим нищо подобно на нея още хилядолетия, а надявам се и никога.

В дъното на чувала тя откри две украсени ножници от дърво и кожа. Във всяка от тях имаше метален копеш — сърповидната сабя, харесвана от египтяните, макар произходът й да бе далеч по-древен. Тя извади единия копеш от ножницата му. Беше толкова остър, че изсвири, когато замахна с него във въздуха.

Цагаглалал прокара гладките си пръсти с бели нокти по простичката броня. Преди десет хиляди години нейният съпруг, Авраам Мага, й бе подарил тази броня и оръжията.

— За да те пазят — беше казал той завалено. — Сега и завинаги. Когато я носиш, мисли си за мен.

— Ще си мисля за теб, дори когато не я нося — бе обещала тя и наистина не минаваше и ден, без да си помисли за мъжа, който бе работил толкова усърдно и бе пожертвал толкова много, за да сътвори и спаси света.

Споменът за него беше ярък и жив в ума й.

Авраам се възправяше висок и слаб в сумрачна стая на върха на кристалната кула „Тор Ри“. Беше загърнат в сянка и стоеше с гръб към нея, така че тя да не вижда Промяната, която почти напълно бе превзела плътта му, превръщайки я в чисто злато. Цагаглалал си спомняше как го завъртя към светлината, за да го погледне вероятно за последен път. После го прегърна, притискайки неговата плът и метал към кожата си, и зарида на рамото му. А когато го погледна в лицето, една-единствена сълза, голяма златна капка, се изтърколи по бузата му. Тя се надигна на пръсти и изпи сълзата с целувка… Цагаглалал притисна длани към стомаха си. Тя още беше в нея.

Тази, която наблюдава, бе носила бялата броня в последния ден на Дану Талис. Беше време да я облече отново.

[1] Африканско дърво. — Б.пр. ↑

Глава 10

Вечерта се спусна и над Сан Франциско плъзна мъгла.

Няколко виещи се пипалца от нея се протегнаха откъм залива. Носеха се по водната повърхност като струйки пара, а после изчезнаха. Няколко минути по-късно мъглата отново се появи, този път бе по-гъста — полупрозрачни сиво-бели ленти се къдреха над водата.

Мъглата се сгъсти.

Заехтя корабна сирена.

Над Тихия океан се събираше плътна грамада от облаци — тъмна, почти черна в долната си част, — а после се понесе бързо към сушата като стена от мъгла. Гъстата пелена покри земята, потече под моста „Голдън Гейт“, после се изду, за да го погълне, издигайки се все по-високо и по-високо, докато кехлибарените светлини по кулите не избледняха до дребни петънца. Червените сигнални лампи по върховете им — на почти двеста и трийсет метра над водата — мятаха кратки кървавочервени проблясъци, но те също избледняха до мътни петна. Мъглата се сгъсти още повече и светлините изчезнаха напълно.

После дойде редът на светлините от улиците и къщите. За кратко червено–белите фарове на колите озаряваха мъглата, а сградите сякаш пулсираха и сияеха. Мъглата продължи да се разраства и сгъстява, затъмнявайки светлините, скривайки ги, лишавайки ги от всякакъв блясък. Бяха нужни по-малко от трийсет минути — от момента, в който първите рехави струйки плъзнаха по залива, до пристигането на непроницаемата мъглива завеса, — за да спадне видимостта от десетки метри до метър — два.

Звуците станаха приглушени и постепенно целият град притихна. Чуваше се само отчаяният, самотен вой на сирената.

Мъглата не миришеше на море и сол — бе напоена със смрадта на нещо отдавна мъртво и гниещо.

Глава 11

Софи изпищя.

Един набит тъмнокож мъж в мръсна бяла роба се стрелна от една уличка, сграбчи я за косата и я дръпна назад, като едва не я събори. Обучението на Софи по таекуондо се задейства. Тя посегна и стисна здраво ръката, а после премести тежестта на тялото си, извъртя се на деветдесет градуса и замахна с десния си крак в „йоп чаги“ — ритник настрана. Петата на тежката й туристическа обувка се стовари в колянната капачка на нападателя с унищожителна сила.

Очите на мъжа се разшириха; голямата му уста се отвори и затвори, разкривайки развалени зъби, но преди той да успее да си поеме дъх, за да извика, Джош се стрелна между двамата и му нанесе силен удар със свити пръсти. Улучи го по средата на гърдите и когато онзи се преви, стовари юмрук върху тила му, поваляйки го на земята.

— Добре, това е впечатляващо — промърмори Вирджиния Деър.

— Не съм сигурна, че вие двамата се нуждаете от моята защита.

Джош погледна към Софи.

— Добре ли си?

Тя внимателно прокара трепереща ръка по косата на темето си, за която я бе сграбчил нападателят. По пръстите й останаха руси косми.

— Изглежда, всичките тези години на тренировки по бойни изкуства не са отишли напразно. — Тя се усмихна срамежливо. — Благодаря ти, че… ами, знаеш… че ме спаси.

Джош махна с ръка.

— Ти не се нуждаеше от спасяване. Ритникът беше достатъчен, но няма да позволя на когото и да било да докосва сестра ми.

— Благодаря ти — повтори тя.

— Винаги съм казвал, че ще те пазя — каза той и по бузите му изби лека руменина.

— Да, така е. Но последния път, като те видях…

Той почервеня още повече и сви неловко рамена.

— Знам. — Последния път, когато бе видял сестра си, тя нападаше свирепо красивата Коатликуе. Той се бе извърнал и избягал ужасен от нея. Поклати глава. — Още не знам какво да мисля…

Софи издиша дълбоко.

— Нито пък аз.

— Но тук — на това място — сме само ти и аз, сестричке.

— Винаги сме били само ти и аз — напомни му тя. — Дори като малки на Земята… у дома… където и да е това, винаги сме били ти и аз срещу целия свят.

— Знам. — После Джош внезапно се ухили, напомняйки на Софи за брата, когото познаваше. — А сега буквално сме ти и аз срещу целия свят.

Тя кимна.

— Радвам се да те видя пак, Джош.

— И аз — каза той.

— Тревожех се за теб.

— Нещата бяха… — Той млъкна, търсейки точната дума.

— Откачени? — предложи Софи.

Той кимна.

— Да, но трябва да има и по-точна дума. Откачени е твърде меко казано.

— Всичко това е много затрогващо — обади се Вирджиния. — Но може ли да предложа да водите този разговор по-късно? — Тя побутна падналия мъж с върха на обувката си. Той изстена. — Ясно е, че тези хора не си падат много–много по родителите ви. А този нещастник тук със сигурност има приятели.

Софи погледна към брат си.

— А те нашите родители ли са? — попита тя.

— Разбирам какво имаш предвид. Приличат на мама и татко… но…

Тя кимна.

— Но не са мама и татко.

— Тогава кои са? — попита брат й.

Софи поклати глава.

— Мисля, че по-важният въпрос е: кои сме ние?

— Както каза Озирис, това тепърва ще се види — отвърна Джош.

Глава 12

Вирджиния Деър и близнаците бързаха по улиците на Дану Талис. Върху дрехите си бяха навлекли бели роби, свалени от въжета за пране, а главите им бяха скрити под конусообразни сламени шапки, свити от сергия на пазара. Придържаха се към задните улички и тесните пресечки, движейки се бавно към шпила с веещото се знаме.

— Знаете ли — рече Джош, — като за най-могъщия и прекрасен град на света това ми изглежда малко занемарено.

Софи кимна.

— Но когато летяхме над него, изглеждаше изумително.

— Разстоянието разкрасява всичко — промърмори Вирджиния. Спря на входа на една тясна уличка и се взря в покривите, мъчейки се да се ориентира, като търсеше знамето над върховете на сградите.

Софи се обърна и погледна назад, за да види дали някой не ги следва. Единственото движение, което забеляза, беше едно мършаво куче, ровещо в купчина отпадъци. То измъкна нещо, което можеше да е парче месо, и вдигна поглед към нея. Очите му блещукаха в червено в полумрака. После се обърна и се изниза.

Откакто напуснаха пазарния площад, бяха преминали тичешком по дузина улички като тази. Тя бе тясна и тъмна, оградена от високи безлични стени, бе осеяна с гниещи плодове и гъмжеше от мухи. Софи забеляза един дългоопашат плъх да припка в канавката и да изчезва в една дупка в стената. Предполагаше, че винаги ще има плъхове и мухи. Двамата с Джош бяха обиколили света с родителите си, посещавайки всички места, където Ричард и Сара Нюман работеха. Беше виждала улички като тази в Южна Америка и Близкия изток, в южната част на Европа и в Азия — макар че за разлика от онези, в тази тук нямаше хартиени или пластмасови боклуци, парчета дърво или захвърлени алуминиеви кутийки.

Софи се обърна и погледна над рамото на брат си. Контрастът бе поразителен. Зад нея имаше мръсотия и бедност; пред нея се простираше богатство и вълшебният Дану Талис от легендите. Уличката излизаше на широк булевард с редящи се от двете му страни дървета. Зад него се виждаше един от каналите, които бе забелязала от въздуха. Отвъд канала имаше още улици, оградени с дървета или цветя, и тук-там се виждаха фонтани и статуи на хора, зверове и странни създания, които не бяха нито едното, нито другото. Богато украсени сгради, боядисани в златно и сребърно, се издигаха зад увенчани с шипове стени и дялани каменни порти. Всяка от тях бе в различен архитектурен стил — Софи зърна пирамиди с плоски върхове и квадратни сгради без прозорци, деликатни виещи се спирали и обвити в кристал кръгове.

— Позна ли ги? — попита Джош.

И тя внезапно осъзна, че сградите й напомнят за руините, които бе посещавала с родителите си: тук личаха имитации на Египет, каньона Чако, Ангкор Ват и Шотландия.

По погледа й разбра, че ги е познала.

— Предполагам, че това са оригиналите. Хората са изкопирали конструкцията им.

— Защо са с различни форми? — попита Софи.

— Различни кланове? — предположи Джош.

— Когато Древните остареят, те се Променят — рече Вирджиния. — Понякога по странни и необичайни начини. Затова им трябват странни и необичайни сгради, в които да живеят.

По някои от сградите имаше барелефи или фрески; други бяха боядисани или украсени със знамена. Само някои — главно пирамидите с плосък връх — бяха без украса.

— Мисля, че гледаме по-хубавата част от града — каза Вирджиния с мрачна усмивка. — И подобно на богаташките квартали навсякъде тук е пълно с порти и пазачи. Някои неща никога не се променят.

— Пазачи ли? Къде? — попита Софи.

Джош посочи.

— Точно зад портите…

Тя внезапно ги забеляза и кимна. Зад портите на именията и дворците имаше караулни къщички и фигури се движеха в сенките им, скрити от палещото слънце.

— Мисля, че от другата страна на моста има още — каза Софи.

— Май е така — рече Вирджиния. — Имам една теория. — Тя излезе от уличката и закрачи през пустия булевард към най-близкия мост. — Хайде да я проверим.

Близнаците се спогледаха и забързаха след нея.

— Теория ли? — попита Джош.

— Ясно е, че Дану Талис не е по-различен от всяка друга цивилизация, която съм срещала. — Тънките устни на безсмъртната се сгърчиха при произнасянето на думата цивилизация, сякаш я намираше за противна.

В тесните колибки от двете страни на моста настъпи внезапно раздвижване и оттам се появиха фигури. Слънчевата светлина затрепка по метала.

— Права бях — каза Софи. — Караулни къщички са.

— С пазачи — добави нервно Джош.

— Аз съм родена в едно по-простичко време — продължи Вирджиния. — Тичах на воля из гората и се прехранвах от природата, убивайки само онова, от което имах нужда, като споделях остатъците с другите горски обитатели. Нямах пари и единственото ми притежание бяха дрехите на гърба ми. Живеех в клоните на дърветата и в пещерите. И бях щастлива, наистина щастлива. Не ми липсваше нищо. А после дойде цивилизацията.

Безсмъртната тръгна по края на извития канал към моста. Пазачите я следваха от другата страна на кристалночистата вода; други се бяха събрали на моста и вече бе ясно, че не са хора. Имаха глави на чакали и бяха облечени в полупрозрачна черна броня. Когато поглеждаха през канала към тях, се виждаше, че очите им са кървавочервени.

— Анпу — прошепна Софи.

Вирджиния спря на края на моста.

— А на какво ме научи цивилизацията? — продължи безсмъртната. — Разбрах, че тя управлява чрез създаване на класи и разделяне на хората, като прави някои по-добри от други.

— Не е ли било винаги така? — попита Джош. — Всяка цивилизация се дели…

— Не всяка — сопна се Вирджиния. — Само така наречените напреднали. — Тя стъпи на моста и анпу заеха позиции в другия му край.

Единият от тях бе по-едър от останалите. Носеше черна броня, полирана до огледален блясък. Той пристъпи напред и протегна дясната си ръка. На тримата човеци им трябваше миг, за да осъзнаят, че създанието всъщност не носи метална ръкавица, а ръката му е заместена от механизъм от метал и зъбни колелца. В лявата му длан хлабаво висеше един копеш.

— А тук имаме тази велика цивилизация на Дану Талис — продължи горчиво Вирджиния, — управлявана от група безсмъртни Велики древни и Древни… и какво откриваме? — Без да чака отговор, продължи: — Откриваме, че няма никаква разлика. Бедните живеят зад външните канали, а богатите — на сигурно място във вътрешните кръгове, пазени от мостове, които се охраняват от кучеглави чудовища. Бедните дори не могат да вървят по тези улици. Като че ли са павирани със злато.

— Всъщност мисля, че са — промърмори Джош. Плочите и паветата от другата страна на канала блестяха с течна златна светлина.

Вирджиния Деър не му обърна внимание. Тръгна по средата на моста и всички пазачи извадиха закривените си саби.

— Нима е чудно, че светът, в който живеехме, е толкова объркан? — Тя разпери широко ръце. — Ето откъде идва всичко. Човеците са моделирали не само сградите си по подобие на това място. Човешкият свят е бил обречен от самото начало. Когато получа собствен свят, който да управлявам, нещата в него ще бъдат много по-различни, гарантирам ви.

— Те имат саби, Вирджиния — обади се Джош.

— Така е — отвърна тя нехайно.

Отляво и отдясно покрай канала тичаха пазачи, за да окажат подкрепа на онези, които вече бяха заели позиция на моста.

— И колко пазачи са нужни, за да защитят безценните златни улици от една жена и двама тийнейджъри? — попита Вирджиния.

Джош ги преброи бързо.

— Трийсет.

— Трийсет и двама — поправи го Софи.

Вирджиния бе стигнала до средата на моста. Анпу се бяха разгърнали, с извадени оръжия. Муцуните им зееха, разкривайки острите им зъби, и изглеждаше сякаш тварите се хилят. Водачът им почука с копеша си по металния си нокът. Отекна звън като на камбана.

Вирджиния продължи да върви право напред.

— А знаете ли кое презирам повече от всичко? — тросна се тя.

— Побойниците. И най-вече побойниците, които си мислят, че една гъзарска сабя и комплект доспехи ги правят неуязвими. — Безсмъртната бръкна под развятата си бяла роба и свали флейтата от гърба си. Изтръска я от платнения й калъф и я допря до устните си.

Изсвири една-единствена нота. Тонът беше висок и продължи да се повишава, докато накрая дори Софи и Джош с подобрения си слух престанаха да го чуват. Ефектът върху анпу бе мигновен. Те се вцепениха, изпънаха се, като че ли някой им бе дръпнал конците и разпериха ръце настрана с разтворени пръсти. Копешите им издрънчаха върху камъните.

Деликатните пръсти на Вирджиния заиграха бързо по флейтата и анпу затанцуваха. Надигнаха се на пръсти и започнаха да се люлеят наляво–надясно, блъскайки се един в друг, при което броните им дрънчаха. Безсмъртната се засмя пискливо, почти истерично.

— Мисля, че ще ги накарам да отидат с танцова стъпка до канала и да се хвърлят в него.

— Вирджиния — тросна се Софи. — Не!

Все така притиснала флейтата към устните си, безсмъртната се обърна да погледне момичето.

— Не!

— Не ли? Аз обикновено така правя.

— Не е необходимо — каза Софи. — Ако ги убиеш, ще станеш същата като тях. А ти не си такава, нали?

— Нямаш представа каква съм — прошепна Вирджиния, но вдигна пръсти от флейтата.

Анпу се строполиха като подкосени, сред дрънчене на брони и метал. Металната ръка на едрия водач задращи по камъните, оставяйки дълбоки бразди в тях, а после застина и се отпусна неподвижно.

Вирджиния запристъпва между повалените анпу, като се стараеше да не докосва никой от тях. Софи и Джош последваха примера й. Отблизо създанията бяха ужасяващи. Черните им като антрацит тела бяха човешки, с жилести мускули, но от врата нагоре имаха глави на чакали със заострени уши. Ръцете им също бяха човешки, макар че завършваха със закривени нокти, а краката им представляваха кучешки лапи. Някои имаха рунтави опашки, подаващи се изпод броните им, и повечето носеха вплетени в козината си малки зелено-златни скарабеи или нещо, което приличаше на черупки от морски охлюви.

— Мисля, че е насам — каза Вирджиния и посочи с флейтата си към една гигантска кръгла сграда, на чийто шпил се вееше тясно знаме с нарисувано на него око. Изглеждаше сякаш окото им намига. Външните стени бяха без прозорци, облицовани със злато и украсени със съзвездия от скъпоценни камъни. Сградата бе защитена с тесен ров, пълен с бълбукаща тревистозелена течност, а от двете страни на подвижния мост стояха двама огромни анпу албиноси с копия, по-високи от самите тях.

Вирджиния се усмихна на създанията и завъртя флейтата си, оставяйки във въздуха трепкаща нота. Анпу пуснаха копията, свалиха моста, а после се обърнаха и изтичаха на четири крака към ниска колибка, скрита сред растителността. Кървавочервените им очи изгледаха безсмъртната с нещо като страхопочитание, докато минаваше покрай тях.

— По-добре да се боят от теб, отколкото да те обичат — рече весело Вирджиния. — Мисля, че Макиавели го беше казал.

Глава 13

— Леле, човече, никога, ама никога вече няма да ям месо. — Били Хлапето се извърна, за да не гледа как ранената Хел разкъсва трупа на огромния глиган.

— Хората не са създадени да бъдат вегетарианци — изфъфли Хел. Лицето и зъбите й бяха потъмнели от кръв.

— Ти не си човек — отбеляза Били, като продължаваше да гледа на другата страна.

— Полезно е за мен. Ще възстанови аурата ми. Ще ми помогне да се изцеря. — Чу се пращене като от чупещо се дърво, последван от звук на смучене.

Били вдигна очи към Макиавели.

— В никакъв случай не ми казвай какво прави тя в момента.

Италианският безсмъртен поклати глава.

— Има добър апетит, признавам й го — каза той и добави с лукава усмивка: — А костният мозък е особено хранителен!

Били се отдалечи от вонята на убития глиган и задиша дълбоко хладния нощен въздух. Бе започнала да се събира гъста мъгла, която пълзеше по стените на затвора като дим, а температурата падаше бързо.

— Не мислех, че ще си толкова гнуслив — рече Макиавели, като дойде при него. — Смятах те за велик американски герой, безстрашен и смел.

Били извъртя очи.

— Гледал си прекалено много филми за мен. Винаги съм бил на мнение, че трябва да ми плащат процент. Не изглежда честно да използват името ми, без да ми дават нищо в замяна.

— Били, предполага се, че си мъртъв.

— Знам. — Зад него се раздаде някакво пльокане, той подскочи и притисна устата си с ръце. — Не съм гнуслив. — Всяка дума на Били излизаше като облаче пара от устата му. — Ловувал съм бизони, заклал съм немалко говеда, както и пилета, и прасета за трапезата. Хващал съм и съм кормил риба. Но обичам да си готвя месото, преди да го ям! — Той хвърли поглед през рамо към Хел, която лежеше на стъпалата на двора за разходки и пируваше с останките на Хус Кромион. До нея седеше Один и й подаваше мръвки.

Марс Ултор бе заел позиция до разрушената врата и прогонваше всяка твар, която се приближеше. В дълбините на затвора нещо, което никога не е било човек, се кикотеше с глас на малко момиченце.

Хел видя, че Били я гледа, и се усмихна ужасяващо. Протегна му нещо, блестящо от влага.

— Запазих това за теб. Истински деликатес — изфъфли тя.

— Ще го пропусна, благодаря. Хапнах точно преди да тръгнем. Освен това съм на диета. И съм вегетарианец. Даже строг вегетарианец.

Макиавели хвана Били за ръката и го отведе по средата на двора за разходки. Посочи към очертанията върху плочите.

— Какво подушваш? — попита той.

— Имаш предвид, освен заклания…

— Съсредоточи се, Били.

Американският безсмъртен вдиша.

— Солен въздух.

— Друго?

— Портокали, ванилия, сяра и… — Той пое още един дълбок дъх. — И градински чай. Това е моето момиче, Вирджиния — добави.

— Сярата е Дий. — Макиавели проследи очертанията на правоъгълника с върха на протрития си ботуш. — И легендарните близнаци също са били тук.

— А сега къде са?

— Заминали са.

— Заминали?

— Мисля, че Дий е използвал четирите древни Меча на силата, за да създаде лей-портал, който да го отведе назад във времето.

— Колко назад? — зачуди се Били.

— До самото начало — рече мрачно италианецът. — Ако бях комарджия, какъвто не съм, бих заложил, че се е върнал на Дану Талис.

Били обхвана тялото си с ръце и потрепери.

— Предполагам, че това не е хубаво.

Макиавели поклати глава.

— Не. Той без съмнение има някакъв велик план да завладее Дану Талис и да управлява света. Докторът винаги е излизал с такива безумни кроежи. Винаги е играл по собствени правила.

— Предполагах го.

— И обикновено е грешал. Дий има твърде високо мнение за собствената си значимост. Докторът наистина е интелигентен, но е оцелял, защото е хитър, а не защото е умен. А и винаги е имал късмет.

— Не можеш да имаш късмет вечно — рече Били. — Рано или късно той ще се изчерпи. — Посочи с палец през рамо към пълния с чудовища затвор. — Нашият може и да се е изчерпал вече. Затворени сме на остров, пълен с чудовища. — Той понижи глас и кимна към Один и Хел. — И допреди няколко часа те бяха наши врагове.

— Врагът на моя враг е мой приятел — напомни му Макиавели.

— Да, и врагът на моя враг може пак да си ми е враг. Освен това трябва ли да ти напомням, че повечето хора познават убийците си. Аз го научих по трудния начин — познавах Пат Гарет[1].

Италианецът сложи ръце на рамената на Били и го погледна в очите. Кълбящата се млечнобяла мъгла превръщаше сивите му очи в алабастър, което го караше да изглежда като слепец.

— Правилно ли постъпихме, като попречихме на Дий да пусне чудовищата срещу града? — попита той.

— Естествено — каза Били без капка колебание.

— Правилно ли постъпихме, като останахме да се бием заедно с тези Древни срещу чудовищата?

— Да, без съмнение — каза пак Били.

— Помисли върху следното. — Макиавели се усмихна. — Какво щеше да стане, ако двамата с теб бяхме избрали страната на Дий и чудовищата?

На лицето на Били се изписа неувереност.

— Ами всъщност не знам.

— Дий и Деър пак щяха да изчезнат, а ние щяхме да останем на острова, за да се бием срещу Марс, Один и Хел. И макар че ти може да си добър боец, Били, аз не съм. Колко дълго мислиш, че щяхме да издържим срещу когото и да било от тримата?

— Е, предполагам, че бих могъл да видя сметката на тоя едноокия…

Макиавели въздъхна.

— Тоя едноокият е Один.

Били го изгледа тъпо.

— Сигурно си имал куче като малък? — попита италианецът.

— Разбира се.

— Как го наричаше?

— Хлапе.

— Наричал си кучето си Хлапе?

Американецът се ухили.

— Това беше, преди да получа прякора си.

Макиавели кимна.

— Один — тоя едноокият — има два вълка. Гери и Фреки.

— Хубави имена. Силни.

— Думите означават лаком и ненаситен и ги описват абсолютно точно. Големи са колкото дребни магарета. Той ги води на една обща каишка.

Били се обърна да погледне към мъжа с превръзката на дясното око.

— Окото в битка ли го е загубил?

Макиавели поклати глава.

— Не. Сам си го е извадил. За да плати с него на един великан. Още ли мислиш, че можеш да се справиш с него?

— Може пък и да не мога.

Италианецът посочи с брадичка към вратата.

— А колко дълго мислиш, че ще издържиш срещу върховния воин, Марс Ултор?

Били разпери дясната си длан, обърната надолу, и я разклати насам-натам.

— Или срещу Хел, която властва в царство на мъртвите?

— Не много — призна Били.

— Не много — съгласи се Макиавели. Наведе се напред и доближи устни до ухото на американеца. — И не забравяй, че Хел не придиря какво месо яде.

Били преглътна тежко. Очите му се стрелнаха към останките на глигана.

— Това лесно би могъл да си ти — рече Макиавели.

— Наистина ти харесва да ми говориш всички тези работи, нали?

— Образователно е.

— Добре тогава, господин образовател и велик стратег. Кажи ми как ще се махнем от този остров.

Макиавели понечи да поклати пак глава, когато внезапно мъглата се раздвижи и се завихри между двамата мъже като духната от силен вятър. В двора за разходки обаче нямаше вятър. Въздухът бе изпълнен с водни капчици. Те наедряха, сливайки се една с друга.

И изведнъж във въздуха се оформиха очертанията на глава.

Появи се лице: беше дълго и тясно, и личеше, че някога е било красиво. На мястото на очите имаше две дупки и още една на мястото на устата. После мъглата се сгъсти, водните капчици побеляха и се превърнаха в коса, и лицето придоби форма и плътност. Появи се подобие на дрехи: свободна бяла ленена риза, затъкната в дълги до колената панталони. Краката изчезваха току под коляното и не се виждаха стъпала.

— Призрак… — извика Били.

Устата на призрака се отвори и затвори, а после се чу глас. Той представляваше поредица от пукания на водни мехурчета.

— Аз съм Хуан Мануел де Аяла. Аз открих Алкатраз.

— За мен е чест да се запознаем. — Макиавели се поклони и настъпи леко Били.

Били побърза да кимне.

— Чест е. Разбира се.

— Вие на страната на Вълшебницата Пернел Фламел ли се борите? — попита призракът.

— Борим се срещу един и същи враг — рече предпазливо Макиавели.

— Значи имаме обща кауза — обяви призракът. — Следвайте ме.

[1] Убиецът на Били Хлапето. — Б.пр. ↑

Глава 14

Прометей вдигна ръка в желязна ръкавица.

— Дръжте се. Всеки момент ще достигнем най-високата точка на плъзгането си.

Повредената рукма вимана увисна за миг във въздуха. После внезапно се наклони. В същото време всички тъмни екрани се напукаха и пръснаха, металните плоскости на пода затрепериха и се изтръгнаха от местата си, и към стените полетяха болтове и гайки. В машинариите под краката на Прометей пламна малък пожар. Той го стъпка.

— А сега ще започнем да падаме.

Виманата рухна надолу. Уилям Шекспир превърна един изненадващо тънък писък в кашлица.

Тъмнокожият Сарацински рицар посегна да го потупа по ръката.

— Сигурен съм, че човек, който е писал толкова много за смъртта, трябва често да е мислил за нея. Ти си писал за умирането, Уил — рече Паламед.

— Много — отвърна Шекспир с леко разтреперан глас. — Но не толкова за падането, премятан ето и разбиването в огнено кълбо.

— Съмнявам се, че ще има огнено кълбо — каза Прометей.

— Много утешително. Значи остава само падането, премятането и разбиването.

Жана д’Арк се приведе напред.

— Винаги съм харесвала онази твоя строфа: „Какви ли сънища ще ни споходят в тоз смъртен сън…“[1] Много поетично. Отношението е много френско. Изненадвам се, че го е написал англичанин — добави тя с тънка усмивка.

— „Хамлет“ — каза Уил, усмихвайки се немощно. — Една от любимите ми творби.

Паламед се ухили и зъбите му се белнаха върху тъмното му лице.

— А какво ще кажеш за: „Донес ми вест за глад, провал, ярем — смъртта по-страшна е, а всички мрем“?

— „Ричард II“ — отвърна Шекспир. — Очаквах, че ще се сетиш за това. Чудесна строфа, макар да съм я писал аз.

Сен Жермен кръстоса крака.

— Трябва да призная, че винаги съм си падал по „Крал Джон“: „О, смърт! Старико смърт!… Ела при мен, о мой любим жених, и в твойта паст озъбена ще видя най-сладката усмивка“. — Той метна поглед към жена си. — Още едно твърде френско отношение, не смяташ ли?

— Определено. Уил, в теб трябва да има френска кръв — настоя тя.

Барда събра ръце в скута си и кимна вежливо. Подобно на повечето писатели, той обичаше да говори за своите творби и видимо се бе ободрил при повдигането на темата.

— Е, признавам, че известно време живях със семейство френски хугеноти в Крипългейт[2] в Лондон.

— Френско влияние. Знаех си! — възкликна Жана и плесна с ръце.

— Свършихте ли вече с цитатите за смъртта? — сопна се Скатах.

— О, имам още — предложи Шекспир.

— И тези ми стигат! — Скатах затвори очи и вдиша дълбоко. Някога й бяха казали, че ще умре на екзотично място, а тя предполагаше, че трудно ще се намери нещо по-екзотично от вимана над легендарния остров Дану Талис.

Смъртта не я плашеше. Тя бе прекарала целия си живот като воин. Винаги очакваше, че може да умре, и на няколко пъти през хилядолетията това замалко не се случи. Съжаляваше само че няма да може да види пак сестра си. Ифа бе пожертвала живота си, за да задържи ужасната Коатликуе далеч от това Сенкоцарство и от Скатах. А сега самата Ифа бе затворена в тъмния свят на Коатликуе, обречена на цяла вечност страдания, освен ако не бъде спасена. Само че кой щеше да я спаси? Кой би бил толкова дързък или смел, че да влезе в царството на Коатликуе? Скатах се бе заклела, че ще спаси сестра си, но сега изглеждаше, че няма да може да удържи на думата си.

— Чичо, ти не изглеждаш особено разтревожен от неизбежната ни смърт — каза тя на Прометей.

— За последен път ти повтарям, момиче, не съм твой чичо — сопна се червенокосият Древен.

— Не още — сопна му се в отговор Сянката. — Но за стотен път ти повтарям, че ще бъдеш. И така… сега ще се разбием и ще умрем ли?

— За разбиване, ще се разбием. А дали ще умрем? Може би. Зависи дали изчисленията ми са били верни.

Скатах се оттласна от седалката си и отиде със залитане до един напукан илюминатор.

Носеха се право към една гора. Скатах поклати глава. Това не беше възможно. Бяха се издигнали прекалено високо и не бяха падали чак толкова дълго — как можеше да има дървета толкова близо?

Не дървета, осъзна тя изведнъж. Дърво — само едно. Падаха към короната на едно-единствено дърво.

Скатах се хвърли през кабината, блъскайки се в стените, за да надникне през друг, а после и през трети илюминатор. Дървото беше великанско. Огромно и усукано, то се издигаше пред тях като гигантска зелена стена. Тя изви глава, за да погледне нагоре и надолу. Дънерът изчезваше в горите далеч под тях, а върхът на дървото пробиваше облаците, протягайки се високо в небето. Тя виждаше само малка част от него, но тази част беше грамадна.

— Игдразил — прошепна Скатах.

— Единственото дърво — потвърди Прометей.

— Първият Игдразил на Дану Талис — изрече с благоговение Скатах.

— Пръв ли? Той е единствен по рода си.

Скатах отвори уста да отговори, но после я затвори, без да каже нищо. Беше виждала Игдразил и преди. Но дървото, което бе видяла в Сенкоцарството край Мил Вали — макар да бе огромно, — изглеждаше жалко в сравнение с това. А и без това Дий го беше унищожил.

— Трябва да седнеш — нареди Прометей. — Веднага!

Сянката се тръшна обратно в креслото си и се вкопчи в подлакътниците. Всички виждаха как дървото се приближава. Светлината, проникваща през илюминаторите на рукма виманата, бе станала тъмнозелена и изглеждаше сякаш корабът пада в гора, макар че всъщност те се насочваха странично под ъгъл към Игдразил.

— Дръжте се! — извика Прометей, когато клоните задращиха и застъргаха по корпуса на кораба.

А после се блъснаха в масивния дънер на Световното дърво.

Виманата се разцепи надве.

Голяма пукнатина пробяга през кораба и предната половина с Прометей и Скатах се килна напред, засядайки в мрежа от дебели лиани и гигантски клони. Върху тях се посипаха листа. Едната половина на кораба, където бяха Жана, Сен Жермен, Уил и Паламед, бе уловена от група клони, които се огънаха под тежестта й, а после се счупиха, оставяйки я да падне върху гигантски, широк колкото улица клон няколко метра по-надолу. Корабът се заклатушка там за миг; после клонът се наклони с пукот. След миг изпращя пак и във въздуха полетяха трески. Под него нямаше нищо друго, освен безкрайно падане до облаците далеч долу.

Скатах изпълзя от предната половина на виманата, сграбчи една лиана и бързо направи от нея дълго въже. Върза единия му край около клона, на който лежеше, и го спусна в кораба долу.

Прометей свали със зъби металните си ръкавици, уви втора лиана около кръста си и я спусна в задната половина на кораба, почти право в ръцете на Сарацинския рицар.

— Бързо, бързо! — изкрещя Скатах. Виждаше, че клонът, на който се крепи виманата, ще се прекърши всеки момент.

Насинен и оцапан с кръв от едно порязване на челото си, Сен Жермен вдигна изпадналата в безсъзнание Жана от седалката и я метна на рамо. Стисна с едната си ръка лианата на Скатах, после я омота около краката си и започна да се набира с пъшкане по нея. Скатах заби крака в клона и задърпа, скърцайки със зъби, напрегнала мускулите си до краен предел.

Паламед вдигна треперещия Уил Шекспир, омота лианата на Прометей около него и я завърза под мишниците му. Погледна нагоре към червенокосия Древен и кимна.

— Тегли.

Мускулите на огромните ръце на Прометей се издуха и той задърпа Шекспир към безопасността.

Клонът изскърца отново, после изпращя. И се счупи.

Паламед скочи, точно когато клонът се отдели от дънера на дървото, улови се за десния крак на Уил и увисна, полюшвайки се леко насам-натам.

Прометей изпъшка от допълнителната тежест. Лианата в ръцете му започна да се изплъзва, жулейки плътта му, протривайки я до кръв; после се заразнищва. Древният изрева от безсилие.

— Уил — каза Паламед, гледайки нагоре. — Трябва да се пусна…

— Не! — В очите на Барда се появиха сълзи. — Недей, моля те…

— Уил, ако не го направя, и двамата ще умрем. А няма нужда да става така.

— Чакай… — прошепна Шекспир. — Чакай…

— За мен беше чест да сме приятели толкова векове…

— Не!

— Когато всичко това свърши, можеш да помислиш дали да не се върнеш към писането. Напиши ми една добра роля, направи ме наистина безсмъртен. Сбогом, Уил. — Пръстите на Сарацинския рицар се разтвориха.

Чу се свистене и едно ласо от лиана се уви около гърдите на Паламед, точно когато той се пусна. Изведнъж десетки лиани и лози се спуснаха и увиха около Жана, Сен Жермен, Уил и Паламед като гигантска паяжина, уловиха ги и ги задържаха. После се издигнаха обратно, изтегляйки ги на безопасно място върху широкия клон, където ги пуснаха безцеремонно. След като свършиха това, лианите се скриха отново сред листака, оставяйки членовете на групичката разтреперани, но живи.

На края на клона се появиха две фигури.

— Сега загазихме — измърмори Прометей. — Тя няма да е доволна. — Той съсредоточи вниманието си върху разранените си ръце и се зае да вади тресчици от твърдата плът.

В зелената светлина беше трудно да се различат подробности, но една от фигурите бе висока и широкоплещеста, облечена изцяло в черна броня от метал и стъкло, с яркосини очи, които рееха изпод богато украсения шлем. Втората бе жена на средна възраст с черна като антрацит кожа и леденобяла коса, която падаше по рамената й. Беше облечена в блестяща роба, която при всяка нейна крачка трепкаше в зелено и златно.

Жената отиде до Прометей, сложи ръце на кръста си и тропна раздразнено с крак.

— Ти се разби в дървото ми. Отново.

— Съжалявам, господарке. Бяхме в голяма беда.

— Повреди ми дървото. Ще са му нужни векове, за да се изцери. — Гласът й се снижи до заговорнически шепот. — Този път дори счупи няколко клона. Това няма да му хареса.

— Ще се извиня. Многословно — добави той. — И ще направя жертвоприношение на корените.

— Това може и да свърши работа. Нека жертвоприношението да е добро. Нещо голямо. Погрижи се да има кости. То обича кости. — Жената се огледа. — Е, значи те най-после пристигнаха. Авраам беше прав, за пореден път. Макар че не спомена нищо за това, че ще се разбият в дървото ми. — Тя изгледа всички подред. — Струват ми се съмнителна шайка. Особено тази. — Посочи към Скатах. После се наведе напред и подуши. — Не те ли познавам?

— Не още. Но ще се запознаем.

Жената подуши пак.

— Познавам майка ти. — Още едно подушване. — И оня непрокопсаник брат ти.

Жана пристъпи между двете жени.

— Прометей, къде са ти маниерите? Защо не ни представиш? — предложи тя.

— Разбира се — отвърна Прометей. — Дами и господа, разрешете ми да ви представя Древната Хеката, Триликата богиня. — Жената се поклони грациозно и роклята й проблесна в изумрудено. — И разбира се, Защитника, Уицилопочтли.

— Марс — ахна смаяно Скатах.

— Това име не ми е известно — избоботи воинът.

— Ще бъде — промърмори тя.

[1] Цитатите от Шекспир тук и по-нататък са дадени в превода на Валери Петров. — Б.пр. ↑

[2] Предградие на Лондон. — Б.пр. ↑

Глава 15

Никола и Пернел седяха един до друг на металните седалки пред „Хард рок кафе“ до входа на Кей 39. Макар че едва минаваше седем вечерта и слънцето нямаше да залезе още час и половина, мъглата се бе погрижила нощта да падне преждевременно. Студен, влажен, сив сумрак обгръщаше всичко и видимостта бе спаднала до няколко крачки. Движението бе слабо и улиците вече започваха да опустяват. Даже някои от ресторантите и магазините по Кей 39 бяха затворили.

Никола си пое дъх.

— Е, никога не съм мислил, че ще прекарам последната вечер от живота си, седнал пред един ресторант в мъглата на Сан Франциско. Винаги съм искал да умра в Париж.

Пернел посегна да стисне пръстите му.

— Помисли си за алтернативите — каза тя, минавайки на френския от тяхната младост.

— Вярно — рече той с нежност. — Можеше да седя тук и сам.

— Или пък аз — каза тя. — След всички тези години… радвам се, че сме още заедно.

— Само благодарение на теб — промълви Алхимика. Обърна се да погледне жена си и ръката му докосна античния скарабей, който носеше окачен на врата си, под ризата. През последните няколко часа се бяха случили толкова много неща, че му се струваше, че е било преди цяла вечност, но всъщност малко по-рано днес Пернел бе използвала аурите на Цагаглалал и Софи, за да прехвърли част от собствената си аура в скарабея и оттам — в Никола. Беше му дала още двайсет и четири часа живот. В замяна бе скъсила своя със също толкова. Не се нуждаеха от часовник, за да разберат, че им оставаха малко повече от деветнайсет часа. Не възнамеряваха да спят тази нощ.

Пернел посегна и допря длан до бузата на Никола.

— Казах ти: не искам да живея в свят без теб.

— Нито пък аз без теб — рече той тихо. Знаеше, че прехвърлянето на аурата бе струвало ужасно много на жена му. Виждаше го в новите бръчки в ъгълчетата на очите й и край устата й.

Тъй като го бе наблюдавала в продължение на векове, Пернел можеше да разчете изражението му толкова ясно, сякаш бе изрекъл мисълта си на глас.

— Да, остаряла съм — каза тя. — Посивявам с всеки изминал час. — Докосна дългата си коса и я отметна от лицето си. — Винаги съм казвала, че ще ми побелее косата от теб. — Посегна и прокара ръка по главата му, покрита с рядка черна четина. По бузите и брадичката му тъмнееха наболи косми. — Докато ти… моята аура май ти се отразява добре. Изглеждаш млад.

— Не чак толкова — подразни я той.

— Не чак толкова — съгласи се тя. — Но достатъчно. Никой не би предположил, че след няколко месеца ще навършиш шестстотин седемдесет и седем години.

Той стисна ръката й.

— Никога няма да отпразнувам този рожден ден. Но все пак — добави с усмивка — шестстотин седемдесет и шест не е зле.

— Помни, всеки път, когато използваш аурата си, хабиш от малкото енергия в скарабея. — Тя докосна камъка, който Никола носеше на врата си. Бяла искра прескочи между пръстите й и плата.

— Ще се постарая да я пазя до момента, в който имам нужда от нея.

— Това ще е скоро. Онзи номер с папагала може да ти е струвал час–два живот.

Никола поклати глава.

— Около трийсетина минути. И си заслужаваше. Бях забравил какво удоволствие е да летиш. Освен това научих много неща. Открих, че Макиавели и Били вече са наши съюзници.

— Нямам му доверие.

— На кого?

— И на двамата. Но особено на Макиавели. С Дий поне винаги знаеш какво е положението.

— Винаги съм изпитвал известно съжаление към английския магьосник — призна Никола. — А към италианеца съм хранил неохотно уважение. Мисля, че при други обстоятелства бихме могли да станем приятели.

Вълшебницата направи гримаса.

— Помниш ли връх Етна? — попита тя.

— Ти го победи. И освен това го рани.

— Той те отрови. И накара вулкана да изригне!

— Честно казано, не мисля, че вината е изцяло негова. Това, което пробуди вулкана, беше страничен продукт от твоята аура. Но виж… сега времената са странни. Стават много неща, за които нямаме и представа. Нека приемаме съюзници които и да са те. Освен това — добави той с широка усмивка — до сутринта ще сме мъртви и това няма да е наш проблем!

— Ти си невъзможен! — Пернел издърпа дланта си и скръсти ръце. — Не говори така.

— Вярно е.

Пернел се обърна в стола си, за да погледне надолу по улицата, взирайки се през мъглата.

— Къде ли са момчетата? — зачуди се тя.

— Умишлено сменяш темата, нали?

— Да.

Още докато изричаше това, две фигури — едната едра, а другата слабичка — изникнаха в гъстата, кълбяща се мъгла. Бяха Нитен и Прометей. Едрият Древен носеше картонен поднос с три големи бели хартиени чаши. Нитен носеше по-малка чаша и си гризваше от една паста, подаваща се над ръба на кафява хартиена кесия.

Древният приклекна до Никола и Пернел и им подаде димящи чаши кафе.

— Решихме, че след като сте французи, ще предпочетете кафето пред чая. — Той хвърли поглед към японския безсмъртен.

— Всъщност идеята беше на Нитен.

— Аз си взех чай — каза Нитен.

— Освен това оставих кафето черно. В торбата има малко захар.

— Благодаря. — Пернел обхвана бялата чаша с длани и отпи внимателно, после наведе глава, за да не види той отвращението върху лицето й. — Трябва му захар — промърмори тя.

— Какво открихте? — попита Никола. Посръбна от чашата си.

— Не е зле. Трябва му захар. — Нареди в ръката си три кафяви пакетчета, скъса ги и изсипа кристалчетата в кафето.

— Затварят достъпа до града — каза Прометей. Прокара ръка през косата си. Вчера тя беше червена; сега имаше мръсен сиво-бял цвят и бе поръсена с водни капчици. — Огледайте се: юни е и сме на Кей 39. Наоколо трябва да греят светлини и да гъмжи от хора. А е практически пусто. В ресторанта имаше работещ телевизор. По улиците са станали десетки катастрофи, летището е затворено и целият морски трафик е спрян. Говори се за затваряне на залива и моста „Голдън Гейт“. По новините разправят, че това била най-лошата мъгла от цял век насам.

Никола си пое дъх.

— Това не е обикновена морска мъгла. Какво — или може би трябва да кажа кого — подушваме? — попита той.

Нитен поклати глава.

— На мен ми мирише на смърт и гнилоч.

Никола хвърли поглед към жена си.

— Ти познаваш ли миризмата?

Тя също поклати глава. Отдалечи чашата от лицето си, за да вдиша дълбоко.

— Гниещо месо. — Бързо върна чашата, за да прогони вонята със силния аромат на кафе. — Може да е всеки от половин дузина Древни. Някои от тях миришат наистина странно и изглежда мнозина предпочитат мириса на месо. — Тя се усмихна на Прометей. — Не се обиждай.

— Не се обиждам. Аз лично никога не съм си падал особено по него. — Прометей довърши кафето си на една глътка, после смачка чашката и я хвърли в близкото кошче. — На Западния бряг има две възможности. Може да е Кетцалкоатъл или в по-лошия случай — Бастет. И двамата предпочитат да ухаят на развалено месо.

— Кой мислиш, че е? — попита Пернел.

Прометей поклати глава.

— Одеве си помислих, че може да е Кетцалкоатъл. Усетих във въздуха лек дъх на екзотични подправки.

Нитен вдиша дълбоко.

— Не го усещам. Надушвам само миризма на развалено месо и може би — само може би — слаб мирис на котка. Макар че може да идва и от истинска котка някъде наблизо — добави той.

— А може да са и двамата Древни — подхвърли Пернел.

Прометей поклати решително глава.

— Не, това е невъзможно. Те винаги са били заклети врагове.

— Защо? — попита Нитен.

— Заради нещо, случило се много отдавна, преди потъването на Дану Талис. Няма начин да се съюзят.

Отекна корабна сирена и те млъкнаха, за да се заслушат в протяжния й вой.

— Злото е на път — прошепна Никола. Остави чашата си на земята и потри ръце. — Успяхте ли да се свържете с някого?

Прометей поклати леко глава.

— С този-онзи. Но не с много. Всички, които са верни на човеците, вече знаят за бъркотията тук и се надявам, че идват насам. Разбира се, същото важи и за онези, които са верни на Тъмните древни. Говорих обаче с Барбароса…

— Императорът или пиратът?[1]

— Императорът — поясни Древният. — Той е в Чикаго, но ще пристигне с първия полет утре. Ако има полети. Вече е пратил вест до безсмъртните и Древните на Източния бряг. Ще доведе колкото може.

— Тогава ще е прекалено късно — каза Пернел. — Нужни са ни сега.

— Каза, че безсмъртната Зенобия[2] и Древната Пиргомаха[3] идват насам. Придвижват се с автобус.

— Не и в тази мъгла — рече Пернел. — Освен това не вярвам на Зенобия. Никога не съм й имала доверие.

— Аз говорих с Хутулун — каза Нитен. — Тя отглежда коне в Кентъки.

Двамата Фламел поклатиха глави едновременно.

— Коя е тя? — попита Никола.

Нитен се усмихна.

— Вероятно най-известният воин, за когото никога не сте чували. Била племенничка на Кублай хан, така че се пада пряка потомка на Чингис хан. Била е обучена първо от Скатах, а по-късно и от Ифа. Ифа я нарекла Ярка луна и казала, че тя е дъщерята, която винаги е искала да има. Хутулун каза, че ще тръгне до час.

— С кола ли ще дойде? — попита Пернел.

— Хутулун не лети.

— Дори да не спира за сън, това са поне два дни шофиране — рече Пернел. — Докато пристигне, всичко ще е свършило.

— Тя го знае. Каза, че ще отмъсти за нас.

— Много утешително.

— Смяташе да спре в Уайоминг, за да вземе Древните Инагинид и Макандук[4].

Прометей кимна.

— Страховити воини — каза той. — Най-смели сред смелите.

— … само дето са в Уайоминг — рече Пернел. — Което не ни е от никаква полза.

— Дейви Крокет[5] идва с кола от Сиатъл — каза Нитен. — Но това е поне на ден път оттук. Дори при неговото каране.

Никола довърши кафето си и внимателно остави празната чаша върху картонения поднос.

— Значи казвате, че идват много подкрепления, но никое няма да пристигне навреме.

Древният и безсмъртният кимнаха едновременно.

— Междувременно — добави Пернел — вече знаем, че няколко Тъмни древни живеят в и около града. Ерида[6] живее тук наблизо, в Хейт-Ашбъри…

Прометей махна пренебрежително с ръка.

— Можем да не й обръщаме внимание. Тя си кротува от векове. Напоследък си прекарва времето в плетене.

— Нима говорим за същата Ерида, която предизвикала Троянската война, защото не получила покана за сватба? — попита невярващо Пернел. — Наистина ли мислиш, че ще си седи спокойно и ще плете, докато останалите членове на нейния противен клан нахлуват в града?

— Може би не — съгласи се Прометей.

— Значи сме сами — каза Никола.

— Вече ви казах. Островът е ключът към всичко — рече Нитен.

— Тревожа се за Один и Хел — продължи Алхимика. — А също и за Марс. Когато ги видях, Хел беше ранена и едвам се държаха. А особено се притеснявам за Черния ястреб. Той сякаш е изчезнал вдън земя. Боя се, че е станал жертва на нереидите.

— Трябва да пренесем битката на вражеска територия — каза решително Нитен. — Трябва да поемем отново инициативата. Ако се бавим, Тъмните древни ще пристигнат и ще сме принудени да се бием на два фронта. А това е битка, която не можем да спечелим. Трябва да се доберем до Алкатраз.

— Как? — попита Прометей. — Никой не би дръзнал да излезе в залива в тази мъгла.

Никола погледна към Пернел.

— Помниш ли, когато бяхме на остров Ман[7] и се появи Дий с дресираните си плътоядци? Помниш ли как се измъкнахме?

Пернел се ухили.

— Спомням си физиономията на Магьосника. — Усмивката й помръкна. — Но, Никола, тогава бяхме далеч по-млади и много, много по-силни.

— Добре де, ще изгорим малко аура. — Той сви рамена. — Нямаме какво да губим.

Пернел се наведе бързо, за да целуне съпруга си по бузата.

— Вярно е.

— Как се измъкнахте от острова? — попита Нитен.

— С вървене.

— По водата ли?

Никола и Пернел Фламел кимнаха.

[1] Императорът е Фридрих I Барбароса, германски крал и император на Свещената римска империя през XII век. Пиратът е Хайредин Барбароса, живял през XV-XVI век, османски адмирал и владетел на Алжир. — Б.пр. ↑

[2] Царица на държавата Палмира, съществувала през III век в Близкия изток. — Б.пр. ↑

[3] Амазонка от гръцката митология. — Б.пр. ↑

[4] Богове на войната във филипинската митология. — Б.пр. ↑

[5] Американски трапер, войник и политик от XIX век, който се е превърнал в легендарна фигура. — Б.пр. ↑

[6] Богиня на раздора в гръцката митология. — Б.пр. ↑

[7] Британски остров. — Б.пр. ↑

Глава 16

— Разбирам, че сте имали дребни… неприятности — каза Озирис.

— Не — отвърна безизразно Вирджиния. Гледаше как слугите подреждат една кръгла маса от злато и сребро в задната градина на кръглата къща. Никой от тези слуги не бе човек. Както мъжете, така и жените имаха човешки тела, а лицата им бяха на животни — макар и не съвсем. Жените, изглежда, имаха котешки гени, а мъжете — кучешки или свински. И между тях нямаше двама еднакви.

Появиха се три момичета-котки. Едната имаше фина козина, другата — дълга завита опашка, а третата — леопардови шарки по лицето и голите си рамена. Всички имаха мустачки. Те оставиха на масата кошници с плодове и се оттеглиха безшумно на четири крака.

— Генетични манипулации? — попита Вирджиния.

— Нещо такова — каза Озирис. — Комбинация от знанията на Земните господари, Архонтите и Великите древни, задействана от нашите аури. Двамата с Изида създаваме безчет Сенкоцарства. Трябва да ги заселим. А човеците не са подходящи за всеки свят. Средностатистическият човек се бори за оцеляване дори тук. Затова ги изменяме леко, даваме им повече предимства. Жените–котки например ще се справят добре в свят-джунгла, а кучетата и прасетата ще ги изпробваме като ловци и следотърсачи. Те са достатъчно приспособими, за да живеят в множество различни среди.

— Това наука ли е или магия? — попита Вирджиния.

— Кой беше казал, че всяка достатъчно напреднала наука е неразличима от магията? Айнщайн? Нютон?

— Кларк — рече тя тихо.

— Човеците по принцип са уязвима раса. Ние им предоставяме някои от предимствата, които природата е забравила да им даде.

— Хората са се разселили по цялото земно кълбо, на места с какви ли не условия, без вашите предимства — рече ледено Вирджиния. — Те се приспособяват — винаги са го правили и винаги ще го правят. Това, което вършите, е грешно.

— Мненията ни по този въпрос се различават.

— Ненавиждам тези думи.

Озирис и Вирджиния Деър седяха от двете страни на кръгъл басейн в малък затворен двор. Над тях имаше шарена копринена тента, която ги пазеше от косите слънчеви лъчи. Въздухът бе напоен с аромата на цветя. Вирджиния бе израсла в гората и по-късно бе учила ботаника и градинарство, но разпознаваше твърде малко от заобикалящите я растения. Огромни водни лилии покриваха повърхността на басейна и почти прозрачни жаби с големина на нокът се движеха бавно по листата им, следвайки слънцето. Жабите фучаха като котки.

Озирис се бе преоблякъл в свободна бяла ленена риза и бели панталони, които свършваха доста над глезените му. Ходилата му бяха боси и американската безсмъртна забеляза, че ноктите на краката му са боядисани в черно.

— Какво стана с анпу? — попита Озирис.

В гранитно сивите очи на Вирджиния трепна златна искрица, когато тя извърна поглед от масата.

— А, това ли? — рече безгрижно. — Стояха на пътя ми.

— Щяха да се махнат, ако се бяхте идентифицирали. Това беше грешка. — Озирис се усмихна, но усмивката му не бе нищо повече от движение на устните — в нея нямаше вложено искрено чувство.

— Грешката им беше, че се опитаха да ме спрат.

— Винаги ли се разправяш толкова безмилостно с онези, които стоят на пътя ти?

— Да. — Усмивката й бе досущ като тази на Древния. — Не понасям никого и нищо, което се опитва да ограничи свободата ми.

— Ще го запомня.

— Запомни го. Израснала съм без нищо. Без дрехи, без храна, без пари, без собственост. Единственото, което имах, бе свободата. Научих се да я ценя.

Озирис събра длани пред лицето си.

— Ти си интересна личност, Вирджиния Деър.

— Не бих казала. Всъщност съм много простичка личност и правилото ми е също толкова просто: не стой на пътя ми и аз няма да стоя на твоя.

— И това ще запомня.

Смехът на Софи ги накара да се обърнат. През една стъклена стена зърнаха близнаците, които изследваха огромната кръгла къща.

— За първи път я чувам да се смее — отбеляза безсмъртната и се обърна пак към Древния, за да го изгледа внимателно. — Пристигането им тук не беше изненада. Оставам с впечатлението, че се приближаваме към завършека на някакъв план, съставен много отдавна.

Озирис се облегна в стола си, който бе издялан от къс чисто злато, и отново събра ръце пред лицето си.

— Много си проницателна.

— Който ме подценява, го прави на свой собствен риск. — Тя се усмихна. — Моят Древен господар го стори… а ти знаеш какво се случи с него.

— Чудя се дали ще бъдеш толкова смела без флейтата си — отбеляза Озирис.

Вирджиния бръкна под ризата си и извади простата дървена флейта. Изтръска я от платнения й калъф и слънчевата светлина заигра по спиралните шарки, издълбани в дървото. Озирис се вцепени и тя забеляза как ръката му се спусна към стола. Предположи, че в някой от подлакътниците има скрито оръжие — може би нож или шурикен. Изведнъж Вирджиния хвърли флейтата срещу Древния.

Озирис улови инструмента във въздуха — а после изсъска, когато плътта на ръката му зацвърча и задими. Метна флейтата към басейна, но Вирджиния я хвана, завъртя я веднъж, за да я накара да запее, а после я мушна обратно в калъфа и я прибра под дрехите си с едно плавно движение.

Озирис падна на колена и пъхна ръката си във водата.

— Можеше да ме предупредиш — каза той.

— Ако ти бях казала, че няма да можеш да я задържиш, щеше ли да ми повярваш?

— Вероятно не — призна той.

— Една демонстрация струва колкото хиляда думи.

— Попадал съм на такива артефакти и преди — каза Озирис.

— Някои са дело на Земните господари или Архонтите. Никога не успях да разбера защо Древните не могат да ги докосват. Ти знаеш ли?

— Да — каза тя простичко.

— Но няма да ми кажеш.

— Не, няма.

Озирис се върна до златния си стол и седна. От дясната му ръка върху белите плочи капеше вода.

— Госпожице Деър, ти си истинска находка — промърмори той. — Изведнъж осъзнавам, че от векове съм използвал грешния човешки агент. Дий беше глупак — полезен глупак, признавам. Но трябваше да използваме теб.

Вирджиния Деър поклати глава.

— Вие винаги сте можели да контролирате доктора. Но нямаше да можете да контролирате мен.

Озирис кимна.

— Може и така да е. Но щяхме да се отнасяме с теб по различен начин.

— Имаш предвид честно?

— С него също винаги сме били честни — рече искрено Древният. — Но той рядко беше честен с нас; сигурно го знаеш.

— За какво са ви близнаците?

Озирис поднесе изгорената си ръка към устните си и облиза раната. Яркосините му очи се взираха спокойно в нея. После той внезапно се ухили.

— Бих могъл да ти кажа, но после ще трябва да те убия.

— Ако не ми кажеш, може пък аз да те убия. — Вирджиния отново имитира усмивката му.

— Можеш да се опиташ.

— Мога. Но не го искаш наистина — рече Вирджиния.

Изведнъж откъм къщата отекнаха гласовете на Софи и Джош.

Озирис и Вирджиния се завъртяха по посока на звука. Гласовете се усилиха, докато близнаците се приближаваха.

— Ето какво мисля — рече тихо Вирджиния. — Вие имате нужда от аурите им. Нуждаете се от силата на Златото и Среброто, за да направите нещо. Нещо зрелищно. Права ли съм?

— Не грешиш — призна Озирис.

— Само едно нещо ме тревожи — каза тя.

Лицето на Озирис остана безизразно, докато той продължаваше да облизва ръката си.

— Вие наистина ли сте техните родители?

— Те са наши деца — отвърна той след кратък размисъл. — Цял живот сме ги подготвяли за това.

Глава 17

Кетцалкоатъл ненавиждаше влагата. Носеше плътен вълнен костюм от три части, който бе купил в Лондон преди век, и се бе увил в дълго черно кожено палто с високо вдигната яка. Пъстър шал омотаваше шията му и скриваше долната половина на устата му. Освен това носеше черна широкопола шапка, на която бяха закичени пера от собствената му опашка. Ръцете му бяха пъхнати в ръкавици с кожена подплата. И въпреки всичко замръзваше. Мразеше това Сенкоцарство.

Пернатата змия се обърна, когато огромен черен кадилак с тъмни стъкла отби в изоставения паркинг на наблюдателницата „Виста Пойнт“. Лъскавата му повърхност бе осеяна с милиони водни капчици.

Кетцалкоатъл вдигна наполовина ръка, но после осъзна, че вероятно е невидим в сумрака и мъглата, и отново я свали. Започваше да съжалява за одевешното си импулсивно действие. Беше оцелял толкова дълго, защото бе самотник; рядко общуваше със себеподобни. Дори не помнеше кога за последен път се бе срещал с някой от далечното си минало. Винаги бе по-лесно да си имаш работа с човешки слуги; те можеха да бъдат контролирани.

От колата излезе шофьор в спретната униформа и с фуражка. Кетцалкоатъл си помисли, че в походката на мъжа — а нищо чудно да бе и жена — има нещо странно, а когато извърна глава, на Древния му се стори, че мярна изпъкнали чисто черни очи. Шофьорът свали фуражката си, разкривайки плешиво теме с дълги прилепови уши, преди да отвори задната врата.

Оттам излезе една фигура.

Беше висока и елегантна, увита в дълго палто от кожи на животни, каквито не бяха бродили по земята от еони. И имаше котешка глава. Това беше Бастет.

Кетцалкоатъл гледаше как Древната крачи през паркинга към него и изпита странно чувство, каквото не бе изпитвал от хилядолетия: страх. Опашката му, затъкната отзад в колана, се измъкна, подаде се изпод палтото му и затупка нервно по земята. Може би беше грешка, че се свърза с коткоглавата богиня.

— Много време мина, Кетцалкоатъл — каза тя на древния език на Дану Талис.

Пернатата змия повдигна шапката си и се поклони почтително.

— Твърде много.

Бастет килна котешката си глава на една страна и впи жълтите си очи с тесни зеници в него. Беше невъзможно да се разгадае изражението й, но Кетцалкоатъл остана с впечатлението, че е развеселена.

— Благодаря ти, че дойде — каза той. — Не знаех дали ще го сториш…

— О, ние Древните трябва да се подкрепяме — рече Бастет със съскащото си фъфлене. — Особено пък сега, в тези интересни времена. — Токчетата й затракаха по паважа, щом пристъпи напред, извисявайки се над по-ниския Древен. — Зарадвах се, когато ми се обади. Признавам, че бях изненадана. Но се и зарадвах.

Кетцалкоатъл се зачуди дали коткоглавата Древна говори саркастично; беше трудно да се определи заради хладнокръвното й държане.

— Отдавна се каня да се свържа с теб — промърмори той. — Но нали знаеш как времето все ни се изплъзва?

— Трябва да се събираме по-често, та ние сме на практика съседи — измърка тя.

Тогава той разбра, че Бастет наистина говори саркастично. Мразеше го заради онова, което бе станало на Дану Талис преди десет хиляди години.

— Значи имаш нужда от помощта ми?

— Да, помислих си, че би могла да ми съдействаш — призна той. — Вече сме толкова близо, победата е кажи-речи на една ръка разстояние. Не искам да оставям нищо на случайността.

— Много мъдро. — Бастет направи жест с дясната си лапа и ноктите й разсякоха мъглата. — Това твое дело ли е? Добър щрих.

— Благодаря. Предполагах, че ще го одобриш.

— Човеците винаги са се страхували от нощта. Особено от мъгливата нощ. Сигурно дълбоко в генетичната си памет помнят какво е да си плячка. — Богинята разкри зъбите си в свирепа усмивка.

Кетцалкоатъл вдигна ръка и посочи надясно. През кълбящата се мъгла се виждаха смътни метални очертания. Той премигна и зениците му промениха формата си, и изведнъж започна да вижда света в отсенки на червено и черно.

— Мостът „Голдън Гейт“ е тук. — Той посочи наляво. — Не съм сигурен дали можеш да го видиш, но ей там е Алкатраз…

— Виждам го. Да не би да забравяш коя съм, в какво съм се превърнала? — изсъска тя с горчивина.

— Промяната е засегнала всички ни — рече предпазливо Кетцалкоатъл.

— Но някои повече от други.

— Така е. — Пернатата змия продължи: — Зад Алкатраз е Островът на съкровищата, а точно зад него е мостът „Оукланд Бей“.

Бастет вдигна яката на коженото си палто.

— Не съм дошла тук за урок по география.

— Мъглата покрива всичко в радиус от сто и шейсет километра. Нищо не помръдва нито на сушата, нито в морето. Погрижих се да се случат безброй произшествия, така че властите са затънали до гуша в работа. Мостовете „Голдън Гейт“ и „Оукланд Бей“ вече са затворени. — Той погледна един голям часовник на китката си. — Скоро един петролен танкер ще прекоси средната точка на моста „Дъмбартън“ и ще избухне в пламъци.

— Откъде знаеш? — попита Бастет.

— Не обичам да оставям нищо на случайността. — Той погледна отново часовника си. — След пет минути ще има поредица от катастрофи край пунктовете за таксуване на моста „Сан Матео“, което напълно ще блокира мостовете. А след десет минути Тихоокеанската газова и електрическа компания, която осигурява голяма част от тока в тази част на страната, ще претърпи опустошителна поредица от компютърни аварии. — Кетцалкоатъл се ухили, показвайки острите си зъби. — Всичко ще потъне в мрак.

— Можеш ли да го направиш?

— О, да. Преди няколко години експериментирах на Източното крайбрежие. Голямото спиране на тока в североизточните щати мина успешно.

— Много впечатляващо. Е, в такъв случай за какво съм ти аз? — попита Бастет.

— Нали знаеш, че сме събрали същества на Алкатраз?

— Да.

— И знаеш, че Дий ни предаде.

— Знам, че беше обявен за утлага.

— Той трябваше да пусне зверовете от острова, но не го стори и сега е изчезнал.

— Нямаш ли хора, които би могъл да използваш? — изсъска Бастет. — Не са ми останали никакви слуги толкова далеч на север.

— Възложих работата на двама от най-добрите си служители — Били Хлапето и Черния ястреб. — Той млъкна и се изкашля. — Придружаваше ги италианският безсмъртен Макиавели.

Бастет изсъска.

— Има някои човеци, които трябваше да заколим и изядем отдавна. Семейство Фламел, например, и Дий, и със сигурност Макиавели. Знаеш, че обичам италианска храна.

Кетцалкоатъл въздъхна.

— Съгласен съм с теб. Макиавели и Били отидоха на острова, за да пуснат чудовищата в града.

— И? — Бастет се обърна към Сан Франциско, килна глава настрана и се заслуша. — Не чувам никакви писъци.

— Те се провалиха — каза тихо Кетцалкоатъл. — Не знам защо. Видях как Лотан плува към Ембаркадеро, но беше убит от двамата Фламел. Загубих връзка с Били и Макиавели, а Черния ястреб просто изчезна. Мога само да предположа, че всички са мъртви. — Той заскърца безсилно със зъби. — Толкова сме близо, господарке. Толкова, толкова близо. Имаме остров, пълен с чудовища, на малко повече от километър от градските улици, а когато почти успяхме да изкараме едно от тях на брега, бяхме победени от няколко безсмъртни.

— Колко по-точно?

— Съвсем малко. Фламел, опасната му жена, японския воин и, за нещастие, нашия Прометей.

Бастет уви ръце около тялото си и потрепери.

— Мислех, че той не излиза от Сенкоцарството си.

— Сенкоцарството му вече го няма. Разпадна се на сенки и прах.

— Любопитно. Ами предполагаемите легендарни близнаци? Фламел и Дий бяха убедени, че ги държат в ръцете си. За пореден път.

Зъбите на Кетцалкоатъл проблеснаха в усмивка.

— Изчезнали са от града. Не ги усещам никъде на американския континент.

— Това поне е някаква утеха.

— Знаеш, че семейство Фламел сигурно са повикали помощ. Колкото повече се бавим, толкова повече време ще имат подкрепленията им, за да пристигнат.

— Нашите също идват, нали?

— Някои. В същия този миг се събират какви ли не чудовищни твари. Но нали знаеш, че всеки безсмъртен човешки герой, всеки бог от митовете и легендите, който е верен на семейство Фламел или просто е срещу нас, се насочва насам?

— Тогава да не губим време. Трябва да изведем чудовищата на брега и купонът да започва.

— Първоначалният план беше Макиавели и Били да събудят създанията и да ги пуснат от килиите. Черния ястреб трябваше да откара едно модифицирано туристическо корабче до пристана, да го напълни със създания и да ги превози до града. А после да се върне за още.

— Само че сега този Черен ястреб е изчезнал.

— Страхувам се, че нереидите са го изяли.

— Но ти имаш резервен план?

— Винаги.

— Така и предполагах.

— В момента има едно туристическо корабче на котва до острова. Капитанът събира най-големите, най-грозните, най-гладните и най-ужасяващите чудовища, които може да намери. Ще ги откара до брега и ще ги пусне по улиците. После ще се върне за втори курс.

— И ти имаш вяра на този капитан?

— Той ми е брат.

— Никога не съм знаела, че имаш брат.

— Той напусна Дану Талис много преди потъването. Промяната бе жестока към него. Но когато ми потрябва някой, на когото да се доверя, знам, че мога да разчитам на брат си. Той се зарадва — дори гореше от нетърпение — да ми помогне. — Зъбите на Кетцалкоатъл се белнаха в противна усмивка. — В края на краищата, ако не можеш да разчиташ на семейството си, на кого тогава?

— В такъв случай за какво съм ти аз? — попита Бастет, пренебрегвайки заяждането. Нейният син Атон я бе предал. — Май дочувам едно но… — подкани го тя.

— Семейство Фламел и техните спътници ще направят всичко по силите си, за да ни попречат.

— Значи трябва да премахнем двамата Фламел, Прометей и Нитен?

— Да, а разполагаме с много малко време, за да ги сразим, преди да са пристигнали подкрепленията им.

Очите на Бастет се присвиха, втренчени в Пернатата змия.

— И си сигурен, че те нямат други съюзници в града?

— Всички други са на острова. — Той се ухили. — И се надявам да станат апетитна закуска на някоя ужасна твар.

Бастет потри ръце. Когато ноктите й се удариха едни в други, полетяха искри.

— Значи работата е проста. Ще разделим силите им. Ще пратим нещо да отвлече вниманието на воините, Прометей и Нитен. Без тях Никола и Пернел не са нищо повече от безсмъртни човеци, които стареят при всяка употреба на силите си. Знам, че аурите им отслабват.

— Какво можем да пратим? Не ми е останало нищо.

— На мен обаче ми е останало. — Тя бръкна в един от джобовете си и извади кожена кесия. Разклати я и нещо вътре изтрака. — Помниш ли тези Драконови зъби?

— Спартите[1] — каза той.

Бастет кимна.

— Неунищожимите земни воини.

— Идеално. Просто идеално. — Кетцалкоатъл погледна пак часовника си и светещият циферблат озари лицето му в зелено.

— След пет… четири… три… две… едно.

Целият град потъна в мрак.

Отвсякъде заехтяха аларми против крадци, когато резервното им захранване се включи. В обгърналата всичко мъгла те звучаха като писукане на мишки.

[1] Буквално посяти — непобедими воини, които израстват от посятите в земята драконови зъби (древногръцка митология). — Б.пр. ↑

Глава 18

— Кой си ти? — изхъхри доктор Джон Дий. Усещаше, че лежи върху металния под на вимана и вибрациите й отекваха в цялото му тяло. При отслабналото му зрение всичко наоколо тънеше в мъгла, а фигурата, седнала пред контролните уреди, представляваше само една сянка.

— Казах ти, наричам се Маретю. — Полукръг от метал проблесна в светлината пред лицето на Дий. — Понякога ме наричат мъжът с куката. Макар че е по-скоро сърп, отколкото кука.

Магьосника откри, че още е увит в анорака, с който го бе загърнал Джош. Придърпа го по-плътно около съсухреното си тяло и се опита — неуспешно — да изправи снага.

— Имам чувството, че би трябвало да те познавам — прошепна той.

— Би трябвало. Срещали сме се достатъчно често.

— Не сме — възрази Дий. — Никога не бих забравил куката.

— Предполагам — рече загадъчно Маретю.

— Млади човече — започна Дий, при което Маретю избухна в смях. — Какво толкова смешно има?

— Отдавна не са ме наричали млад.

— На мен ми изглеждаш достатъчно млад. Гласът ти е на млад човек и си достатъчно силен, за да ме носиш. Аз съм стар; почти на петстотин години. Колко си живял ти на тази земя? — попита безсмъртният.

Но мъжът с куката запази мълчание, докато виманата се носеше с тихо бръмчене през ясното синьо небе. После, точно когато Дий започна да подозира, че няма да получи отговор, мъжът заговори, а гласът му бе непоносимо тъжен.

— Магьоснико, аз съм живял на тази земя десет хиляди години. И съм прекарал може би десет пъти по толкова, обикаляйки Сенкоцарствата. Вече дори аз самият не знам истинската си възраст.

— Значи си Древен?… Велик древен?… Архонт? Не си Земен господар. Да не би случайно да си Предтеча?

— Не. Не съм нито едно от тези неща — рече Маретю. — Аз съм човек. Нещо малко повече от обикновен човек и нещо много по-малко. Но съм си човек.

Воят на двигателя стана по-нисък и корабът започна да се спуска.

— Кой е господарят ти?

— Нямам господар. Служа на себе си.

— Тогава кой те е направил безсмъртен? — попита Дий, обърквайки се все повече.

— Ами, предполагам, че ти, в известен смисъл, доктор Дий — засмя се Маретю.

— Не разбирам.

— Ще разбереш. Търпение, докторе, търпение. С времето всичко ще ти се изясни.

— Не ми остава много време. Озирис се погрижи за това.

Виманата се спусна по-ниско и шумът от двигателя спадна до глухо бучене.

— Къде отиваме? — попита Дий.

— Водя те да се срещнеш с някого. Той те чака от дълго време.

— Знаел си, че идвам?

— Докторе, аз винаги съм знаел, че ще дойдеш тук. Следя те от момента на раждането ти.

Дий беше уморен; тежко като олово изтощение заплашваше да го надвие, но той знаеше, че ако затвори очи, вероятно никога повече няма да ги отвори. Намери сили да попита:

— Защо?

— Защото имаш да изиграеш роля. В дългия си живот съм открил, че съвпадения не съществуват. Всичко е част от една схема. Номерът е да видиш схемата, но за това е нужна дарба — или може би проклятие, — което малцина притежават.

— И ти можеш да видиш тази схема?

— Това е проклятието ми.

Виманата внезапно кацна на земята. Похлупакът й се плъзна назад и Дий потрепери, когато го лъхна студен, влажен въздух. Дори с отслабналия си слух можеше да различи рева на морето, чуваше как разпенените вълни се разбиват наблизо. Видя ръцете на Маретю да посягат към него и ги отблъсна немощно.

— Почакай мъничко… — възрази той.

— Както ти самият правилно отбеляза, нямаме много време.

Дий посегна и сграбчи ръката на Маретю.

— Не усещам аурата ти.

— Нямам такава.

— Всеки има аура — прошепна Дий и объркването отново го заля.

— Всеки жив — отвърна мъжът.

— Ти мъртъв ли си?

— Аз съм Смъртта.

— Но притежаваш сили?

— Да, огромни сили.

— Можеш ли да ми върнеш младостта?

Възцари се тишина. Със слабото си зрение Дий едва можеше да различи, че Маретю го гледа.

— Мога — каза той накрая. — Но няма да го сторя.

Дий не разбираше защо този човек щеше да го спаси, само за да го остави да умре.

— Защо не?

— Наречи го последствие или може би справедливост. Ти не си добър човек, доктор Дий, и трябва да платиш по някакъв начин за ужасните си престъпления. Това, което ще направя обаче, е да ти върна малко от твоята сила и достойнството ти. — Маретю сложи ръка върху темето на доктора и натисна.

През Дий премина нещо като електрически шок и той усети боцкане по цялото си тяло. В стомаха му се разля топлина, която потече нагоре през гърдите и по ръцете му, а едновременно с това плъзна по бедрата, прасците и стъпалата му. Той моментално се почувства по-силен.

— И зрението също — рече той умолително. — Върни ми зрението и слуха.

— Алчен си, докторе. Това винаги е било твоя слабост…

— Ти ме доведе на това чудно място, най-изумителния град в историята на Земята. Но аз не мога да го видя или чуя. Щом си ме наблюдавал цял живот, знаеш, че винаги съм бил тласкан от жажда за знания, от неутолимо любопитство. Моля те. Позволи ми да видя това място, за да мога да го помня през времето, което ми остава.

Маретю се приведе напред, сложи показалеца и кутрето си върху очите на Дий и натисна леко. За миг Дий усети силна болка — сякаш нещо прониза черепа му, — а после Смъртта вдигна ръката си и той отвори очи. Сенките си бяха отишли и всичко бе отчетливо и на фокус. Можеше да вижда. Вдигна поглед към Маретю. Долната половина от лицето на мъжа бе увита с дебел шал, а над него чифт яркосини очи се взираха в доктора с нещо като любопитство или веселие.

— Доволен ли си, докторе?

Дий се намръщи.

— Май сме се срещали — рече той бавно. — Струваш ми се познат.

— Срещали сме се много пъти. Ти просто не знаеше, че съм аз. Аз бях лицето в огледалото, гласът в сенките, силуетът в нощта. Аз бях авторът на онези анонимни бележки, които получаваше, а по-късно и анонимните имейли. Аз бях гласът от съобщенията на телефонния ти секретар и есемесите с правописни грешки на телефона ти.

Дий се втренчи ужасено във фигурата.

— Мислех, че моите Древни господари разговарят с мен.

— Понякога бяха те. Но невинаги.

— Ти обаче не си свързан с тях?

— От хилядолетия осуетявам плановете им.

— Ти си ме манипулирал — обвини го Дий.

— О, стига, не се прави на толкова шокиран. Ти самият цели векове си манипулирал другите.

Дий се изправи бавно. Още бе старец. Предполагаше, че тялото му бе като на жизнен осемдесетгодишен дядо, но зрението и слухът му бяха като на младеж. Слезе от виманата и се огледа.

Бяха кацнали на широка площадка близо до върха на кристална кула, покрита с белези от битка. Земята бе осеяна с останки от оръжия и парчета броня, а камъните бяха оплискани с черна и зелена течност, само че трупове нямаше.

Маретю закрачи към един вход и черното му наметало с качулка заплющя зад него. Рамката на вратата и камъните около нея бяха надупчени и нащърбени, а подът бе хлъзгав от същата черна и зелена течност. По него имаше и капки кръв, която приличаше на човешка, а такава бе размазана и по надупчените бели кристални стени.

— Какво е станало тук? — попита Дий.

— Имаше битка. Всъщност по-скоро касапница. Неотдавна. — Гласът на Маретю представляваше дрезгав шепот. — Гледай да не се хлъзнеш — подвикна той през рамо. — Падането до долу е дълго.

Дий се наведе и вдигна нещо, което му заприлича на счупено копие. Върхът му липсваше — изглеждаше гладко отсечен. Подпирайки се на дървения прът като на бастун, той последва Смъртта през вратата в малка кръгла стая. Помещението беше празно.

— Къде си? — попита Магьосника и гласът му отекна в стаята, докато се оглеждаше. Забеляза, че на пода има още кръв, и когато плъзна крак по нея, течността се размаза. Беше прясна.

— Тук горе. — Отговорът дойде откъм някакво скрито стълбище.

— Къде?

— Тук.

Дий последва звука от гласа на Маретю и откри стълбището. Опря счупеното копие на първото стъпало и се взря към мрака горе.

— Къде отиваме? — извика той.

— Нагоре.

Магьосника пристъпи тежко на стъпалото.

— Къде? Защо?

Лицето на Маретю се появи над него и макар че устата му бе скрита, Дий знаеше, че се усмихва.

— Че как, докторе, дойдохме да видим Авраам Мага. Името ти е познато, разбира се?

Устата на Магьосника се отвори и затвори от изумление.

— Виждам, че е така. — Сините очи на Смъртта се присвиха. — Той иска да си получи книгата обратно.

Глава 19

Стаята беше огромна.

Софи Нюман седеше на легло, което бе по-голямо от нейната стая в къщата на леля Агнес в Сан Франциско. Всъщност може би бе по-голямо и от целия горен етаж. Не се съмняваше, че тази стая е специално приготвена за нея. Всичко — от гигантската вана в пода до големите стаи–гардероби и плочките — беше или от сребрист метал, или от сребрист плат, или пък посребрено. Дори рамката на леглото бе изляна от масивно парче метал. Три от стените бяха лъснати до идеален блясък; четвъртата представляваше плъзгаща се стъклена стена, обърната към огромен двор. Върху сребърното нощно шкафче стоеше орнаментирана сребърна рамка. В нея бе поставена една от любимите й снимки — на цялото семейство Нюман, застанало сред руините на Мачу Пикчу високо в перуанските планини. Всички се смееха, защото Джош бе стъпил във фъшкия на лама и бе изцапал обувката и чорапа си.

Нямаше нужда да види стаята на Джош, за да знае, че е обзаведена и украсена в чисто злато.

Но това, което я убеди, че стаята е била приготвена специално за нея, беше таванът. Той бе боядисан в наситено тъмносиньо. Тя се отпусна на леглото и се взря нагоре. Сребърни звезди оформяха съзвездието Орион, а един голям светъл полумесец заемаше ъгъла точно срещу леглото й.

Майка й бе изрисувала същия таван в стаята й в къщата на леля Агнес.

Софи прекоси сребърната стая и отвори двукрилата врата на стаята-гардероб. Ахна изненадано: на закачалките и полиците над тях бяха подредени всички дрехи, които бе оставила в Сан Франциско: джинси, суитчъри, рокли, бельо. Но когато прокара ръка по чифт джинси, откри, че са твърди, защото никога не са били носени. Всички дрехи бяха чисто нови, някои още с етикетите. Тя влезе и тръгна между редиците закачалки, плъзгайки пръсти по дрехите. Всички й бяха познати: тук бе всяка дреха, която бе купувала или бе получавала като подарък от майка си и леля си през последната година, дори суитчъра в зелено, бяло и златно на бейзболния отбор на Оукланд, който й бе подарил Джош. Обувки, ботуши и гуменки се редяха по пейчици на пода. Изведнъж Софи се засмя на глас: никога не би предположила, че куриерските компании доставят до Дану Талис.

— Ехо? — На вратата се почука и тя се обърна, когато Изида — или пък беше Сара, майка й — отвори и надникна в стаята. — Ето те и теб. Надявам се, че всичко ти допада.

— Да… да, всичко е… страхотно — каза Софи, макар че гласът й не бе много ентусиазиран. — Просто оглеждах дрехите.

— Баща ти мислеше, че ще ти е по-лесно да свикнеш тук, ако си заобиколена от познатите си вещи.

— Благодаря. Просто съм леко стъписана. Е — добави тя, — може би повече от леко.

— О, Софи. — Изида пристъпи в стаята. Беше свалила бялата керамична броня и сега носеше прости ленени риза и панталон. Малките й стъпала бяха боси и Софи забеляза, че ноктите им са боядисани в черно, подобно на ноктите на ръцете й. Доколкото знаеше, майка й никога по-рано не си бе боядисвала ноктите на краката. — Знам — наистина знам — колко ти е трудно.

Смехът на Софи бе треперлив. Изведнъж я обзе гняв. Да не би да очакваха от нея просто да приеме всичко това, без да задава въпроси?

— Освен ако наскоро не си открила, че майка ти е Древна на десет хиляди години от Дану Талис и е кръстена на египетска богиня, не мисля, че имаш представа как се чувствам.

— Всъщност не съм кръстена на египетската богиня; аз бях египетската богиня. — Жената се усмихна и в ъгълчетата на устата и очите й се появиха бръчици. В този момент тя наистина приличаше на Сара Нюман. — Но аз съм твоята майка, Софи, и искам да знаеш, че всичко това бе направено, за да защити теб и брат ти.

— Защо? — попита Софи.

Изида прекоси стаята, оставяйки влажни отпечатъци с босите си нозе върху сребърните плочки, и плъзна настрана стъклената стена, която гледаше навън. Стаята се изпълни с екзотични ухания. Ромолеше вода и в далечината се чуваха неясният говор на Озирис и звънливият смях на Вирджиния Деър.

— Нали притежаваш знанията на Вещицата от Ендор? — попита Изида.

Софи кимна бавно. Още докато майка й говореше, трепкащи непознати образи затанцуваха в периферията на зрението й и Софи разбра, че това не са нейните спомени.

… Изида и Озирис в бели брони, начело на армия от анпу, излизат от пламтящ град, яхнали огромни гущери. Нито един от мечкоподобните трупове, осеяли пътя, не приличаше на човек, и нито един не бе въоръжен.

… Изида и Озирис в костюмите на Древен Египет — макар че пейзажът бе буйна зелена джунгла, а не пустиня — надзирават дълги редици човешки роби, които влачат каменни плочи към една недовършена пирамида.

… Изида и Озирис в бели комбинезони и маски стоят в блестяща лаборатория и гледат как създания, наподобяващи гигантски голи плъхове, изпълзяват от бълбукащи вани с лепкава розова течност.

Изида се усмихна със стиснати устни.

— Предполагам, че е по-добре да те предупредя, че вещицата Зефания никога не ни е била приятелка, така че без съмнение ще научиш някои неприятни истини за нас. Но помни това, което виждаш — което си спомняш, — са тълкувания на Вещицата. Не е задължително да са верни. Всяка история си има две страни.

— Очите на жената се затвориха и в стаята се разнесе аромат на суха канела. — Понякога всичко, от което се нуждае човек, е различна гледна точка.

Софи потрепери, когато нови спомени се завихриха в ума й.

… Изида и Озирис в бели брони, начело на армия от анпу, яхнали огромни гущери, защитават село, гъмжащо от дребни мечкоподобни хора, срещу огромна армия от олигавени гущероподобни чудовища.

… Изида и Озирис в костюмите на Древен Египет надзирават дълги редици смеещи се и пеещи хора, които рушат една пирамида и изхвърлят камъните в морето.

… Изида и Озирис в бели комбинезони и маски стоят в блестяща лаборатория и гледат как създания, наподобяващи гигантски голи плъхове, изпълзяват от бълбукащи вани с лепкава розова течност. Двамата нежно помагат на всяко от създанията да излезе от ваната, увиват го в сребърно фолио и го отнасят до едно легло. Над леглото тесни правоъгълни прозорци откриват гледка към воден свят, в който се стрелкат и плуват плъхоподобните същества. В далечината смътно се вижда нещо като голям бял град.

Изида отвори сините си очи.

— Намерѝ време да прегледаш спомените си — спомените на Зефания — и виж дали ти казвам истината. На това място и в това време легендарните близнаци имат малко истински приятели.

Затрепкаха лица — някои човешки, други животински, а трети смесица от двете — и Софи разбра, че вижда своите врагове и че Изида казва истината.

— Дану Талис е управляван от Древните и потомците на Великите древни. В двора има могъщи фракции, които биха се опитали да ви убият или да ви контролират. — Изида пристъпи към Софи и притисна длани към лицето й.

Момичето понечи да се дръпне, но жената го държеше здраво.

— Всичко, което сме сторили, беше, за да ви защитим. — Тя се наведе бързо да целуне Софи по челото, но в последния момент момичето се отдръпна и вместо това прегърна майка си. Гъделичкащият мирис на суха канела се усили, пресядайки в гърлото му. — Така че преоблечи се и ела да хапнем. Баща ти и аз ще отговорим на всичките ви въпроси, обещавам.

— На всичките ли? — попита Софи.

— На всичките. Времето за тайни свърши.

Глава 20

— Този тунел минава под двора за разходки — каза призракът на Хуан Мануел де Аяла. — Свързва се с друг тунел, който стига до водната кула. Има стълби, които ще ви изведат горе.

Малко въртящо се кълбо от бяла енергия, създадено от Николо Макиавели, озаряваше тесния тунел, напоявайки въздуха със застоялата миризма на змия. Лекьосаните стени бяха покрити с гъста, лепкава слуз, а от тавана непрестанно капеше вода.

— Човече, това ще ми съсипе ботушите — отекна от стените гласът на Били.

Макиавели се извърна, за да се втренчи в него. От кълбото енергия над главата му с цвърчене се изпаряваше вода.

— Ами да, това са ми любимите ботуши!

Макиавели поклати отчаяно глава.

— Постарай се да не изоставаш — рече той тихо.

— Ние следваме един призрак в тунел под затвор. — Били Хлапето подръпна ръкава на Макиавели. — Откъде знаем, че можем да му вярваме? Това може да е капан.

— Започваш да звучиш параноично — каза Макиавели, хвърляйки кос поглед към американския безсмъртен. Зелена вода се плискаше по лицето му и се виеше около скулите му като изумрудени сълзи.

Били премигна.

— Параноично ли? Чакай да помисля за минутка. Ние сме само двама човеци на остров, пълен с чудовища и Древни. Така че, да, чувствам се малко параноично. Някога гледал ли си „Стар трек“? — попита изведнъж. — Оригиналната поредица.

Макиавели килна глава на една страна.

— Приличам ли ти на човек, който гледа „Стар трек“?

— Трудно е да се каже. Никога не би ти минало през ума, но Черния ястреб е луд фен на сериала. Има си и униформа, и всичко.

— Били. Аз ръководех една от най-развитите секретни служби в света. Нямах време за „Стар трек“. — Млъкна, а после добави: — Бях по-скоро почитател на „Междузвездни войни“. Защо питаш?

— Ами когато капитан Кърк и господин Спок… знаеш ги кои са, нали?

Макиавели въздъхна.

— Живял съм през двайсети век, Били. Знам ги кои са.

— Е, та значи, когато те се телепортират на някоя планета, обикновено с доктор Маккой и понякога със Скоти от машинното…

— Aspetta[1] — започна Макиавели на италиански. — Чакай малко. Значи капитанът и господин Спок… какъв беше той?

— Вулканец.

— Рангът му? — сопна се Макиавели.

— Първи офицер.

— Значи капитанът, първият офицер, корабният лекар и понякога инженерът се телепортират всички на една планета. Заедно. Целият старши офицерски състав?

Били кимна.

— А кой командва кораба?

— Не знам. Младшите офицери, предполагам.

— Ако работеха за мен, щях да ги дам на военен съд. Това ми прилича на тежък случай на изоставяне на задълженията.

— Знам. Знам. Аз самият винаги съм го смятал за малко странно. Но не това ми беше мисълта.

— А каква беше?

— Обикновено ги придружава някакъв човек в червена униформа. Това винаги е член на екипажа, когото не си виждал преди. И веднага, щом видиш червената униформа, знаеш, че ще умре.

— Накъде всъщност биеш? — попита Макиавели.

Били се приведе напред.

— Не разбираш ли… — Полюшващата се светлинка огряваше лицето му, но очите му тънеха в сянка. — Ние сме червените униформи. — Той посочи с палец над главата си. — Древните там горе ще оцелеят; винаги са оцелявали. Вероятно повечето от чудовищата също. Дий и Деър си плюха на петите. Ние сме тези, които ще бъдат изядени.

Италианецът въздъхна.

— По време на царуването на Наполеон — когото, между другото, харесвах — възникна терминът пушечно месо — каза той. — Опасявам се, че може и да си прав.

— Терминът червена униформа май повече ми харесваше — промърмори Били.

— Бау! — Зловещо парче метал се уви около гърлото на американския безсмъртен и от мрака изникна остроносо лице с медна кожа и белеещи се зъби между тънките устни. — Уилям Бони, знаеш ли колко пъти можех да те убия? Ставаш немарлив.

— Черния ястреб — ахна Били. — Изкара ми акъла бе, човек!

— Стадо препускащи бизони вдигат по-малко шум от теб. И плещят по-малко глупости.

Били се завъртя и отблъсна томахавката на Черния ястреб.

— О, наистина се радвам да те видя, стари приятелю.

— Това важи и за теб. — Черния ястреб кимна към Макиавели. — И за теб, италианецо.

— За нас е облекчение да научим, че си жив — рече Макиавели. — Страхувахме се от най-лошото.

— Отървах се на косъм. Русалките…

— Нереидите — прекъсна го Били.

Черния ястреб го изгледа втренчено.

— Извинявай, нереидите връхлетяха лодката ми на пълчища и аз едвам успях да издрапам на брега и да се шмугна в една пещера, преди това огромно същество с тяло на човек и октоподски пипала да ме нападне.

— Нерей — каза Макиавели. — Морският старец. Изненадан съм, че си се измъкнал.

Черния ястреб го изгледа безизразно, а светлината блестеше по медната му кожа.

— Жив, имам предвид — поясни Макиавели. — Нерей е един от най-смъртоносните Древни.

— Е, вече не е. Сега е мъртъв. — Безсмъртният воин потупа с томахавката по дланта си и намигна на Били. — Понякога червените униформи оцеляват, за да участват и в друга битка.

[1] Чакай (итал.). — Б.пр. ↑

Глава 21

С дългия си остър нокът Бастет натика малките квадратни бели зъби в меката почва на мястото, където пътят от моста „Голдън Гейт“ завиваше надясно към „Виста Пойнт“.

— Нахрани ги — заповяда тя.

Кетцалкоатъл я изгледа неразбиращо.

— С какво?

Бастет хвана дясната ръка на Пернатата змия, смъкна ръкавицата му и заби нокът във върха на показалеца му. Капка гъста червено-черна кръв наедря върху раната. Бастет стисна.

— Ох. Боли!

— Не се дръж като бебе. Това е само една капчица. Обзалагам се, че си виждал достатъчно кръв.

— Да, но малко от нея беше моя.

Капката полетя със съскане през виещата се мъгла и падна в дупката, покривайки белия зъб, който моментално зацвърча и запращя като фойерверк.

— Нахрани ги. Една капка би трябвало да стигне.

— Защо ти да ги садиш, а аз да ги храня?

— Защото това са моите драконови зъби — сопна се Бастет. Закрачи по меката, влажна ивица трева край пътя, като правеше още дупки с високите си токчета и пускаше във всяка от тях по един зъб.

— Колко имаш?

— Трийсет и два. Значи ще ми трябват трийсет и две капки кръв.

— Че това е почти цяла шепа!

Когато посади всички зъби, Бастет се върна до колата и загледа как Кетцалкоатъл неохотно обикаля от зъб на зъб и храни всеки с капка кръв от показалеца си. На половината път спря и смени ръцете, пробивайки дупка в левия си показалец със зъби. Когато свърши, трийсет и два фойерверка цвърчаха и пращяха в почти права линия край пътя. За миг Кетцалкоатъл остана на място, смучейки показалците си, после пъхна ръце в джобовете си и забърза към лъскавата черна кола.

— А сега какво? — попита той.

— Дай им няколко минути. Нека природата си свърши работата. — Тя се усмихна. — Това са драконови зъби. От тях израстват Спарти, драконови воини. Те са земни воини и подобно на много новородени са програмирани да се подчиняват на първия, когото видят, щом се покажат от земята. — Бастет се усмихна пак и зъбите й се белнаха в мрака. — Хайде, бягай. Погрижи се да те видят. После ги прати през моста в града.

— Но откъде Фламел и спътниците му ще разберат, че те идват?

— Това е моя грижа. — Бастет поклати глава. — Ама ти наистина не си обмислил добре тази работа, нали? Какво щеше да правиш без мен?

— Да пратя вестител? — предположи той.

— Именно. Какъв вестител? Сигурно все още използваш за свои пратеници змии и птици.

Кетцалкоатъл бръкна в джоба си и й подаде един мобилен телефон.

— В момента в града има известен брой торбалани, които ги наблюдават — каза с безизразна физиономия. — Ще откриеш номера в списъка за бързо набиране. Знаеш как се ползва телефон, нали?

Дългите нокти на Бастет оставиха бразди върху гърба на пластмасовия телефон, докато тя прелистваше менюто, за да намери бързото набиране. Отговориха й още при първото позвъняване и тя позна странното бълбукащо дишане на създанията, известни като торбалани.

— Вие държите под наблюдение четирима души. Ето какво искам да направите…

Два меча изникнаха в ръцете на Нитен още преди силуетът да изплува безшумно от мъглата. Прометей пристъпи пред Никола и Пернел, докато японският безсмъртен се стопяваше в нощта.

Увитата в мъгла фигура приличаше на млад мъж. Носеше изтъркани зелени военни панталони, рокерски ботуши с дебела подметка и палто, което някога може да е било зелено, но сега бе прогизнало и неописуемо мръсно. Главата на младежа беше обръсната, с изключение на широка два-три сантиметра ивица, простираща се от ухо до ухо. Кожата му изглеждаше болнава, а очите му бяха скрити зад силно издраскани огледални слънчеви очила. През дясното си рамо бе преметнал кожена раница, украсена със сложна бродерия. Тя помръдваше и пулсираше, като че ли в нея шаваха цяло гнездо змии.

— Какво искаш, торбалане? — попита Пернел.

Фигурата посегна към джоба на палтото си и катаната на Нитен изникна от мрака, за да се допре до раницата.

— Движи се много бавно — нареди японският безсмъртен. — Ако видя нещо, което дори смътно наподобява оръжие, ще ти разсека торбата. — Вторият му меч се появи, за да се отпусне на рамото на младежа. — А после ще ти взема и главата. А ти не искаш това… нали?

Безкрайно предпазливо торбаланът извади от палтото си мобилен телефон и го подхвърли на Прометей. Едрият мъж го улови във въздуха, погледна екрана и го подаде на Пернел.

— И какво трябва да правим с това? — попита тя, местейки поглед от торбалана към Никола.

Телефонът засвири с музиката от „Весели мелодии“.

— Да отговорим? — предложи Никола.

Пернел натисна бутона за отговор и вдигна телефона до ухото си. Не каза нищо.

Гласът в другия край на линията беше женски. Бе нисък и дрезгав, със следа от неопределим акцент, и говореше на език, който е бил древен много преди възхода на Египет.

— Не ми се струва вероятно някой от воините да е взел този телефон. Те биха искали да оставят ръцете си свободни за оръжията. Знам, че Алхимика не се оправя добре с новите технологии, затова предполагам, че говоря с Вълшебницата, Пернел Деламер Фламел.

— Много впечатляващо — каза Пернел.

— Аз съм Бастет.

Пернел се обърна към Никола и изрече беззвучно с устни името на създанието, а после каза в телефона:

— Върнала си се.

— Всъщност никога не съм се махала. — Кискането на Древната премина в силно мъркане. — Краят е близо. Вие се сражавахте добре, някои дори биха казали смело, но не можете да направите още много… освен да умрете, разбира се.

— Няма да се дадем без бой.

— Не съм и очаквала друго. Но крайният резултат ще е същият: пак ще умрете.

— Рано или късно всички ще умрем, Древна. Дори и ти.

— Не мисля.

— Положила си големи усилия, за да говориш с мен — каза Пернел. — Кажи си приказката, за да мога да освободя твоя… — Очите й се стрелнаха към торбалана. — … твоя пратеник. Този изглежда почти като човек. Слънчевите очила са добър щрих.

— Уверявам те, че те не са мои създания. Аз имам по-добър вкус. Както и да е, току-що посях в земята малко драконови зъби, Вълшебнице — а ти знаеш какво означава това. В същия този момент те се събират на моста „Голдън Гейт“. Спартите идват. — Бастет се засмя, а после линията изщрака и замлъкна.

Пернел моментално натисна бутона за повикване и телефонът набра последния входящ номер. Още при първото позвъняване й вдигна леко изненаданата Бастет.

— Ало?

— Когато всичко това свърши, Древна, ще дойда за теб. А ако не съм в състояние да го сторя лично, ще пратя някой друг. Аз съм седма дъщеря на седма дъщеря и бях обучена от самата Медея… — Леденобялата аура на Вълшебницата оформи копринена ръкавица около дланта й и плъзна по телефона.

— Не ме е страх от теб — започна Бастет, а после писък на болка отекна по линията и връзката прекъсна.

— Какво направи? — попита Никола.

Пернел сви рамена.

— Вероятно телефонът се е разтопил в ръката й. — Тя подхвърли апарата обратно на торбалана, който моментално изчезна в нощта. Вълшебницата се обърна към Прометей и Нитен. — Спартите идват насам по моста „Голдън Гейт“.

— Майстора на меча и аз ще отидем да браним моста — рече Прометей. — Ще ви спечелим колкото време можем… но побързайте. Знаете какви са Спартите.

Пернел кимна, а в очите й блестяха сълзи.

— Колко идват? — попита Нитен.

— Трийсет и двама от най-смъртоносните воини в познатия ни свят. — Тя погледна към японския безсмъртен. — И не е нужно да изглеждаш толкова доволен!

Глава 22

Умът почти не можеше да възприеме размерите на Игдразил. Невъзможно широко, неизмеримо високо, дървото се простираше от земята до небето като една-единствена гигантска колона. Корените му потъваха дълбоко в земните недра. Цели екосистеми процъфтяваха върху повърхността на огромното дърво; клоните и листата му гъмжаха от птици и насекоми, дребни бозайници и гущери. Онези, които живееха на върха на дървото, сред вечните облаци, никога не бяха виждали онези, които живееха близо до корените му, и никой от тях не знаеше за света в тъмната пръст под него, където съществуваше една съвсем различна среда, с бледи слепи твари, пълзящи в огромните тунели, оставени от корените. Безброй поколения бяха живели и умирали върху и в Игдразил.

Дървото беше кухо и в дънера му бе разположен преуспяващият град Ваках-Чан[1], едно от скритите чудеса на Дану Талис.

Жана д’Арк остави Сен Жермен да говори с Шекспир и Паламед, а тя самата тръгна със Скатах, хващайки приятелката си подръка. Гранитно сивите очи на френската безсмъртна шареха от вълнение и леки изпарения от лавандуловата й аура се процеждаха от тялото й, образувайки видим облак.

— През вековете сме преживели много велики приключения — каза тя на английски.

— Така е — съгласи се Сянката.

— И сме виждали чудеса.

Скатах пак кимна.

— Но при всичките си пътувания, виждала ли си някога подобно нещо? — попита Жана.

— Ами всъщност, да. Това е вторият Игдразил, в който стъпвам през последната седмица. Има — или по-точно имаше — един далечен потомък на първоначалното дърво малко на север от Сан Франциско. Беше гигантско, но съвсем не колкото това. Дий го унищожи — добави тя с горчивина.

Двете жени вървяха по клон, широк поне двайсет метра. Той представляваше едновременно път и мост и се протягаше, без никакви подпори, от единия край на Игдразил до другия, който бе толкова далеч, че се губеше в кълбящата се зелена мъгла във вътрешността на дървото. По неговата дължина бяха разпръснати малки едно- и двуетажни сгради. Слаби тъмнокожи мъже и жени предлагаха плодове и разноцветни напитки от сергии с ярки тенти, наредени пред сградите.

— Мислиш ли, че живеят тук, на моста? — попита Жана.

— Определено така изглежда — рече Сянката. — Чудя се колко ли от тях са се изтърколили сутрин от леглото, излезли са през задната врата и са паднали през ръба. — Тя кимна към малките къщурки, построени по самия край на клона. Зад тях имаше само бездънна пропаст.

— Само ти можеш да си помислиш такова нещо. — После Жана спря и внезапно се ухили, осъзнавайки, че Скати бе пуснала една от редките си шеги. Къщите нямаха задни врати. — Много смешно.

— Благодаря.

— Казах го със сарказъм.

— Знам.

Безсмъртната вдигна глава и погледна нагоре. Огромният кух дънер се губеше в изумрудените облаци далеч над главите им. Клони кръстосваха въздуха, свързвайки единия край на дървото с другия, а дънерът бе осеян с безчет издутини. Около тези израстъци блещукаха светлини, но едва когато Жана отиде до края на клона и погледна надолу, за да види един от тях отблизо, осъзна, че гледа още домове. Далеч долу, където бе притъмняло от ранната нощ, дънерът блещукаше с хиляди светлинки.

— Внимавай! — Скатах сграбчи колана на французойката, когато тя се наведе още повече. — Не сме дошли чак дотук, за да паднеш през ръба.

Жана посочи.

— Там има летящи хора.

Сянката кимна.

— Забелязах. Привързани са към планери. Предполагам, че това е идеалното място за такъв спорт, при идещите отдолу въздушни течения.

— А забеляза ли също, че всички изглеждат като хора? — добави Жана. Тя понижи глас и мина на провинциалния диалект на Източна Франция — първия език, на който бяха разговаряли със Сянката. — Тук няма кучеглави чудовища.

— Забелязах — отвърна Скатах на същия език. — Но не съм изненадана. Хеката винаги е била смятана за един от най-големите благодетели на човечеството.

Все така усмихвайки се и сочейки към планерите, Жана продължи:

— Сигурно забеляза и че Уицилопочтли беше облечен в пълна броня.

— Да. А ти видя ли войските, събиращи се на клоните под нас? — попита Скатах.

— Не съм. — Жана се върна до ръба на клона и надникна надолу. На петнайсетина метра под тях, на друг също толкова дебел клон, мъже и жени се строяваха в редици. Тя ги прецени с опитното око на войник. — Това ми прилича на цяла рота… двеста и петдесет, може би триста мъже и жени — каза тихо французойката. — Всички са въоръжени простичко: с обикновена броня, кръгли щитове, копия и лъкове. — Чу се пукане на кожа и дърво и рояк планери се отделиха от дънера на Игдразил, за да се спуснат и да се присъединят към другите войници. — Хммм… и всички, които летят, са жени и момичета.

— По-леки са от мъжете — каза Скатах.

— Цветът на униформите им е същият като на долната страна на планерите. Синьо и бяло — отбеляза Жана.

Сянката кимна.

— Камуфлаж. Всеки, който гледа от земята, трудно ще ги различи на фона на небето.

Жана огледа по-добре въздушните войски, когато кацнаха. Някои от тях бяха въоръжени с къси копия за хвърляне, но всички имаха два или повече колчана със стрели и поне един резервен лък. От годините на битки Жана знаеше, че резервните са, в случай че тетивата се скъса. Войникът просто щеше да хвърли лъка и да грабне новия.

— Не виждам знамена — каза тя тихо.

— Вероятно защото няма да са им нужни — рече Скатах. — Знамето е от полза само на бойното поле, когато трябва да различиш приятел от враг. Когато ти се сражаваше с англичаните, оръжията и броните ви много си приличаха, но твоите хора знаеха, че трябва да се съберат при бялото ти знаме. В битка като тази едно знаме само ще се пречка. Обзалагам се, че онзи, срещу когото ще се бият, изглежда по коренно различен начин — от различна раса, с различен цвят, от различен биологичен вид. — Тя се усмихна на приятелката си. — В такъв случай правилата са далеч по-прости. Всеки, който не изглежда като теб, е твой враг.

— Значи се подготвят за битка — промърмори Жана, почти на себе си.

— Мисля, че вече са готови. — Зелените очи на Скатах заиграха весело. — Пристигнахме точно навреме за войната.

Жана д’Арк ощипа ръката на приятелката си.

— Не е нужно да изглеждаш толкова доволна!

[1] Според една теория в религията на маите Ваках-Чан се е наричал галактическият център, който е свързан със земята и подземния свят посредством Световното дърво. — Б.пр. ↑

Глава 23

Озирис и Вирджиния Деър станаха на крака, когато Софи и Джош се приближиха. Близнаците бяха облечени в чисти джинси и тениски. Джош беше вързал около кръста си кремав суитчър на „Джайънтс“, а Софи носеше черна жилетка върху бялата си тениска.

Вирджиния кимна на Софи и се усмихна на Джош.

— Изглежда, приключенията не са ви се отразили зле. — Метна един кос поглед към Озирис. — Сигурно си много горд с децата си. Те преживяха толкова много през последните няколко дена. Това би сломило някои по-слаби хора.

— Двамата с Изида винаги сме били много горди с близнаците — отвърна безстрастно Озирис.

— Денят беше наистина дълъг — каза Софи, кимвайки на възрастните. Усети как в гърдите й се надига една прозявка и преглътна тежко. — Капнала съм.

— Аз пък умирам от глад — рече Джош.

Софи извъртя очи.

— Ти винаги си гладен.

Той се ухили.

— Аз раста. Имам здравословен апетит.

Още докато говореше, една врата се плъзна настрана и се разнесе звук на звънчета. Всички се обърнаха и пред тях се появи Изида. Беше се преоблякла в проста бяла ленена роба, подобна на онези, носени от кралиците на Древен Египет. Около главата й имаше тесен златен обръч, а на мишниците и китките й — златни гривни. Златни пръстени блестяха на всеки пръст.

Следваха я две от момичетата котки и звънчетата на нозете им подрънкваха при всяко движение.

Озирис се поклони. После завъртя глава към близнаците.

— Трябва да се поклоните, деца.

— На собствената си майка ли? — попита Джош. — Защо? Никога по-рано не сме й се кланяли.

— Онова беше преди. А това е сега — каза простичко Озирис. — Всичко се промени.

— Аз няма да се поклоня. Изглежда ми прекалено странно — рече твърдо Джош. Софи кимна в знак на съгласие.

Древният се обърна към Вирджиния Деър и отвори уста да заговори.

Безсмъртната срещна погледа му и вдигна ръка.

— Дори през ум да не ти минава да искаш от мен да се кланям — каза тя.

Изида вече бе прекосила двора и спря пред тях. Отвърна на поклона на Озирис с простичко кимване, а после измери с поглед децата. Устните й се присвиха едва-едва в знак на разочарование.

— Джинси и тениски? Можехте да изберете нещо по-подходящо за това място и време — промърмори тя. — Не забравяйте, че когато ни придружавахте при пътуванията ни на Земята, винаги гледахме да се обличаме в местни костюми като знак на уважение. В гардероба има ленени ризи и роби. Сигурна съм, че в тях ще ви е по-удобно.

— На мен така си ми е добре — рече Джош с твърд глас. Погледна към сестра си. — А на теб?

Тя кимна.

— И на мен ми е добре.

Настъпи неловко мълчание и Изида погледна към Озирис, сякаш очакваше той да каже нещо.

— Седмицата беше много трудна за Софи и Джош — рече мъжът накрая. — Те без съмнение се чувстват по-удобно в собствените си дрехи; в края на краищата точно затова напълнихме гардеробите с тях.

Софи и Джош се спогледаха. И двамата осъзнаха, че в този момент бе настъпила някаква значителна промяна в отношенията им с техните родители. Само преди седмица щяха да се върнат в стаите си и да се преоблекат, без да задават въпроси.

— Сега ще ядем — каза твърдо Изида.

— Тогава ме извинете — рече Вирджиния. — Не искам да ви се натрапвам в този щастлив семеен момент. Сигурна съм, че имате много да наваксвате.

Без да се обръща към безсмъртната, все така вперила поглед в близнаците, Изида махна с ръка.

— Слугите са подготвили стая за теб в другия край на къщата — каза тя. Подуши бързо въздуха. — Има топла вода, ако искаш да се изкъпеш, и ще се погрижа да ти приготвят чисти дрехи.

— Ще пратим храна в стаята ти — добави Озирис с по-мек тон. Усмихна се, опитвайки се да смекчи ефекта от думите и поведението на жена си.

Усмивката на Вирджиния бе ледена.

— Няма нужда. Мисля, че ще си почина малко. Аз също имах доста тежък ден. Може би ще кажете на хората си да не ме безпокоят. Не искам никакви слуги да влизат и да излизат, нито храна или дрехи, благодаря. С тези ми е добре. Просто имам нужда от малко сън за разкрасяване.

— Никой от слугите няма да смути почивката ти — каза Изида. — Ако искаш, може дори да поставим страж на вратата, за да гарантира уединението ти.

Смехът на Вирджиния се понесе зад нея, когато тя се обърна и тръгна към къщата.

— О, това няма да е необходимо. Току-виж съм решила, че съм затворничка. А тази мисъл никак не би ми харесала.

Глава 24

Цагаглалал крачеше с лекота по вонящите, обвити в мъгла улици.

Макар че още бе сравнително рано вечерта, Сан Франциско беше почти напълно опустял. Спирането на тока бе превърнало вече притихналия град в мъртвило. Първоначалната какофония на алармите, които ехтяха глухо из града, бе започнала да заглъхва с изтощаването на батериите. Воят на сирените на колите на спешните служби звучеше много слаб и далечен, а изострените сетива на Цагаглалал долавяха във въздуха мирис на изгоряла гума и газ. Беше станало някакво произшествие. И то сериозно. Може би повече от едно. Тъмните древни изолираха града.

Целият път до Джаксън Стрийт беше по нанагорнище; после улицата се спусна надолу и отново се издигна. Цагаглалал сви вдясно от Скот Стрийт по „Бродуей“, където от всички дървета капеше вода.

Уличните лампи на ъглите не светеха, а светофарите на Гоф Стрийт премигваха в мътно червено. Единственото осветление идваше от няколкото коли, които още се мъчеха да се движат по улиците. На „Ван Нес“ таксита и автобуси пълзяха, обвити в трепкащи глобуси светлина, а полицейските патрулки се промъкваха бавно по улиците и сигналните им лампи святкаха. Полицията използваше високоговорителите си, за да съветва хората да се приберат по домовете и да останат там, докато мъглата се разсее.

Бронята на Цагаглалал се приспособи към обкръжението, променяйки цвета си и правейки я почти невидима на фона на нощта. Тя можеше да надуши отвратителния мирис на месо във въздуха и разпозна аурите на Кетцалкоатъл и Бастет. Пернатата змия бе достатъчно опасен, но завръщането на Древната богиня бе истински проблем: това означаваше, че решителният момент наближава. А Бастет, подобно на Дий, не знаеше смисъла на думата финес. Освен това изпитваше към човечеството единствено презрение.

Цагаглалал сви наляво по Хайд Стрийт и се затича към Ръшън Хил Парк. Преди по-малко от седмица Бастет, Мориган и Дий бяха участвали в нападение срещу новия Игдразил на Хеката в Сенкоцарството на Мил Вали. В кратката, ожесточена битка прастарото дърво, израсло от семена, спасени при потъването на Дану Талис, бе унищожено от Джон Дий с помощта на Ескалибур. Триликата богиня загина заедно с него, отнасяйки със себе си всичките си обширни знания. Дий и Мориган продължиха да преследват близнаците, но Бастет бе изчезнала. Цагаглалал знаеше, че тя има къща в Бел Еър.

— Когато всичко това свърши — прошепна Цагаглалал във влажния въздух, — ако съм още жива, ще сметна за свой дълг да те издиря.

Подминаваше тенис кортовете, когато три зле облечени фигури с бръснати глави изникнаха в полумрака точно пред нея. Кубинките им с гумени подметки не издаваха никакъв шум върху паважа, докато се приближаваха. Тримата бъбреха развълнувано и звукът бе толкова писклив, че едва се чуваше. От телата им се точеха струйки от сивите им аури, нашарени с лилави нишки. Двама от тях дори не си бяха направили труда да си скрият опашките. Това бяха кукубути, които отиваха да пируват.

— Мразя кукубутите — промълви Цагаглалал. — Гадни, гнусни, миризливи…

Тази, която наблюдава, извади копеша си и ги посече беззвучно, оставяйки телата им да се разсипят на прах.

Цагаглалал знаеше, че единствената причина коткоглавата богиня да се върне в града е, че искаше да присъства на победата на Древните.

Съпругът на Цагаглалал, Авраам, неведнъж й бе казвал, че смята Бастет за едно от най-опасните същества, които е срещал някога. „Нейната амбиция ще унищожи света“, бе предупреждавал той.

На върха на хълма Цагаглалал спря.

— Надясно или направо? — зачуди се тя на глас, опитвайки се да прецени кой е по-прекият път.

Вдясно се простираше Ломбард Стрийт, известна с осемте си остри завоя. Можеше да свие натам, но знаеше, че ако продължи направо, може да завие надясно по „Джеферсън“, което щеше да я отведе право на Рибарския кей.

— Направо. — Тя подмина тичешком виещата се улица.

Бастет открай време си беше амбициозна и алчна. Двамата със съпруга й Аменхотеп бяха управлявали Дану Талис в продължение на векове. Когато Промяната започна да обхваща първо Аменхотеп, а после и Бастет, Господаря на Дану Талис бе слязъл от трона, за да предаде властта на сина си Атон. Бастет беше бясна: тя от десетилетия въртеше задкулисни машинации, за да е сигурна, че другият й син, нейният любимец Анубис, ще управлява островната империя. Него тя можеше да контролира; докато над Атон нямаше власт.

— Имате ли дребни, госпожо?

От нощния мрак се появиха двама мъже, блестящи от влагата — единият неестествено мършав, с татуирана на ухото му паяжина, а другият по-едър, с широкия гръден кош и тесния ханш на културист. Явно се бяха подпирали на една стена на ъгъла на „Ломбард“ и „Хайд“. Докато се приближаваше в лек бяг, тя забеляза, че лицето на едрия е насинено и издраскано.

— Нощта не е подходяща за спортуване — рече мършавият.

— Тази мъгла не е здравословна — изсмя се едрият.

— Можете да се подхлъзнете. Можете да паднете. Можете да се нараните. — Мършавият наблегна на думата нараните.

Цагаглалал стисна по-здраво копеша, но можеше да подуши, че тези двамата са хора. Не наруши темпото си и видя, че нещо като тревога пробяга през мръсните очи на по-едрия.

— О, не, не пак… — прошепна той.

Дясното й рамо улучи по-дребния в средата на гърдите. Тя чу как нещо изпука и онзи полетя през пътя и се приземи върху стръмния наклон на Ломбард Стрийт. Изквича и се затъркаля надолу по най-кривата улица на света. Левият й крак улучи по-едрия, тъкмо докато трескаво се отдръпваше от пътя й. Нещо в бедрото му изпращя и той се стовари на земята толкова тежко, че можеше да си счупи и нещо друго.

Цагаглалал продължи нататък, без да им обръща повече внимание.

Атон си имаше своите недостатъци. Беше го виждала, когато идваше при Авраам. Господарят на Дану Талис бе надменен — опасно надменен — и импулсивен, но за разлика от много други Древни, признаваше, че светът се променя и че ако Дану Талис — и дори самите Древни — искат да оцелеят, трябва също да се променят. Светът принадлежеше на новите раси, и най-вече на хората. Атон работеше заедно с Авраам, Прометей, Уицилопочтли и Хеката, за да подготвят бъдеще, в което Древните и хората ще могат да живеят заедно. Хронос им бе показал множество ужасяващи варианти на бъдещето, но бе успял да им покаже и някои чудеса.

Цагаглалал живо си спомняше една конкретна възможност. В тази времева линия невероятно напредналата цивилизация на хора и Древни бе преоткрила и дори надминала знанията на Земните господари. Бяха напуснали пределите на планетата и бяха започнали да колонизират околните светове. Империята на Дану Талис не се простираше само върху една планета, а върху цели галактики. А в сърцето на тази огромна галактическа империя стоеше кръглият град Дану Талис върху една мъничка синьо-зелена планета в покрайнините на Млечния път.

— Златен век — беше казал Авраам, несъзнателно потупвайки по кожата си, която още тогава започваше да се нашарва с твърдо злато.

— За съжаление никога няма да се сбъдне — беше се изкискал Хронос. — Това е просто една сянка на онова, което може да стане.

— А защо не? — бе попитал Авраам.

— Защото Бастет и другите като нея, които живеят в тъмното минало, няма да го позволят. Те вярват, че като даваме сила на хората, ще станем по-слаби.

— Тъмни древни — бе промърморил Авраам.

Тогава Цагаглалал за първи път чу това название.

Сянка плъзна от парка вляво и се разстла по улицата. Тя шаваше и растеше, и водни капчици блестяха върху мръсна черна козина и дългите виещи се опашки. Устата на Цагаглалал се сви от погнуса. Тя нямаше определено отношение към плъховете, но тези явно бяха под контрола на някой Тъмен древен. Цагаглалал нагази в пъплещата маса и гадинките моментално се скупчиха около нея, мъчейки се да се покатерят по краката й, но не можеха да се заловят за бронята. Зъби стържеха по металните й подбедреници като нокти по черна дъска.

Аурата на Цагаглалал лумна в ослепително бяло. Запулсира около тялото й в концентрични кръгове и плъховете се превърнаха в червено-черна пепел, която се заиздига спираловидно в мъглата. Внезапният изблик на сила също така разкъса контролиращата магия и оцелелите гризачи изчезнаха с писукане в канавките.

Без да нарушава крачка, Цагаглалал се обърна надясно и продължи по улицата, насочвайки се към водата.

Дану Талис можеше да поеме по пътя към златния век, но алчността на Бастет бе по-силна от всякакъв здрав разум. И в една ужасна вечер Анубис и отряд анпу вдигнаха бунт и затвориха Атон. Господарят на Дану Талис бе обвинен, че е заговорничил да унищожи островната империя.

Цагаглалал внезапно се закова по средата на „Джеферсън“ и отметна глава назад. Във въздуха се бе появил нов мирис. Дъх на нещо древно и ужасяващо се носеше откъм лявото й рамо. Тя завъртя глава: идваше откъм моста „Голдън Гейт“. Надуши изгорял емайл, гниеща земя и кръв, и непогрешимата воня на дракон.

— Спарти — каза тя с погнуса.

Инстинктивно разбра, че това бе причината за връщането на Бастет.

— Какво да правя? — запита се на глас.

Семейство Фламел имаха нужда от помощта й, за да задържат чудовищата на острова, но заплахата на моста бе по-непосредствена. Ако Спартите влезеха в града, щеше да настъпи хаос. Беше ги виждала в действие и преди. Всеки от тях щеше да убие стотици — дори хиляди — хора, а онези, които създанията не изядяха, щяха да се върнат към някакво подобие на живот като зомбита и да се клатушкат още двайсет и четири часа, преди телата им да се разпаднат. Бедните твари бяха безобидни, но видът им беше стряскащ и крайно ужасяващ. Всичко щеше да бъде загубено.

С натежало сърце Цагаглалал се обърна към моста „Голдън Гейт“. Не можеше да направи нищо, за да помогне на двамата Фламел. Те трябваше да се оправят сами.

Глава 25

— Колко още остават? — изпъшка Дий.

Безсмъртният беше започнал добре, но бе успял да изкачи само петдесет стъпала, преди да спре, дишайки тежко, с разтуптяно сърце.

Гласът на Маретю отекна от каменните стени.

— Общо са двеста четирийсет и осем от долу до горе. Остават ти около двеста.

— Двеста четирийсет и осем. Едно от недостижимите числа[1]. Защо ли не се изненадвам?

— Трябва да продължаваме, докторе.

— А аз трябва да си поема дъх — изпъшка Дий.

— Нямаме време.

— Остави ме да си почина… освен ако не искаш да пукна тук, на тези стъпала.

— Не, докторе, няма да те оставя да умреш още. — Маретю протегна ръка. — Дай да ти помогна.

— Защо? — Дий се отпусна на гладките кристални стъпала и вдигна поглед към сините очи на Маретю. — Щом знаеш кой съм, значи знаеш и какъв съм, какво съм направил. Защо ми помагаш?

— Защото всички имаме роля в спасяването на света.

— Дори и аз ли?

— Особено ти.

Маретю помъкна Дий по оставащите двеста стъпала. Английският безсмъртен бе преметнал ръка през рамото на мъжа и бе притиснал глава към гърдите му. Не чуваше сърцебиене и докато се изкачваха все по-нагоре, осъзна, че Маретю не се задъхва от усилието. Той изобщо не дишаше.

Високият синеок мъж припкаше леко нагоре по стълбите. На някои места стената бе прозрачна и Дий можеше да зърне сивия океан, изпъстрен с бяла пяна. Огромни вълни се блъскаха в каменист бряг, очертавайки с водните си пръски един град. В морето гигантски синьо–зелени айсберги се разбиваха в невидими скали. Докато се изкачваха, Дий забеляза, че някои стъпала изпускат странни миризми или проблясват в чудати цветове, когато минават по тях. Други трептяха в музикални ноти или пък температурата рязко се покачваше и спадаше.

— През Сенкоцарства ли минаваме? — попита Дий.

— Много си проницателен.

— Страшно бих искал да изследвам това място — прошепна Дий.

— Не, докторе, не би — рече убедено Маретю. — Тази кула е построена върху пресечната точка на дузина лей–линии, на място, където се пресичат поне толкова Сенкоцарства. Някои от тези стъпала ни въвеждат и извеждат от някои от най-лошите светове, създавани някога. Ако се задържиш прекалено дълго на едно стъпало, не се знае къде можеш да се озовеш. Или какво можеш да привлечеш.

— Да, но помисли си за приключението.

— Има приключения, които не си заслужава да преживееш.

Дий погледна в очите на Маретю.

— Доколкото разбирам, ти си преживял някои такива?

— Да.

— Така ли загуби ръката си? Чакай да позная: някое гладно чудовище я е отхапало, а после Авраам ти е направил тази кука.

— Не, докторе. Бъркаш ужасно. — Маретю се засмя и в този миг звучеше като много млад. — Освен това мисля, че ако Авраам ми беше направил заместител, щях да го помоля за нещо с по… ръкоподобна форма, което да ми е по-полезно. — Той прокара куката по кристалната стена и върху тях се посипаха дъгоцветни искри. Металният полукръг лумна в светлина, оживял от мистични символи. — В началото я мразех — призна мъжът.

— А сега? — попита Дий.

— Сега тя е част от мен. И аз съм част от нея. Двамата заедно променихме света.

Маретю се промуши през тесен правоъгълен отвор и остави стария Дий да седне върху плоския покрив на кристалната кула.

— Оттук мога да видя света. — Авраам Мага отстъпи от един тумбест цилиндричен телескоп и се извъртя, така че само едната му страна да е обърната към Маретю и Дий. — Елате да погледнете.

— Моля те, дай ми минутка да се съвзема. — Докторът протегна крака и се отпусна назад, облягайки се на скованите си ръце. Взря се нагоре към високата русокоса фигура, увита в наметало от блестящо златно фолио. — През всичките дълги години на живота си винаги съм те смятал за легенда — прошепна той. — Изобщо не съм си представял, че си истински.

— Разочарован съм, докторе. — Авраам кимна лекичко с глава и се изсмя тихо. — Знаеш, че в сърцето на всяка легенда има зрънце истина. Цял живот си си имал вземане-даване с чудовища. Общувал си със същества, които са били почитани като богове, и си се сражавал редом с кошмари. И въпреки това ме смяташ за легенда!

— Всеки обича да вярва в някоя и друга легенда. — Дий протегна ръка нагоре и Маретю му помогна да се изправи.

Стояха върху плоска кръгла площадка на върха на кристалната кула. Духаше силен и остър вятър, напоен с дъх на сол и морски пръски и пълен с малки, жилещи късчета лед.

— За мен е истинска чест да се срещна с теб. — Дий пристъпи напред и протегна ръка, но Маретю нежно я бутна надолу и поклати лекичко глава.

— Мага няма да се ръкува с теб, докторе.

Авраам отстъпи от телескопа.

— Ела да погледнеш.

Инструментът бе направен от нещо, което приличаше на плътен кристал с кремав цвят. Повърхността му бе разделена на фасетки. Тънки сребърни обръчи опасваха тръбата, а когато Дий надзърна в окуляра, откри, че той трепти и прелива като живак.

— Маретю го донесе от едно от пътуванията си — рече Авраам. Гласът му излизаше трудно, сякаш всяка дума изискваше голямо усилие. — Не иска да ми каже къде го е намерил, но подозирам, че е творение на Архонтите, а не на Земните господари. Техните артефакти са с доста грубоват дизайн. Докато в този има някаква изящност.

— Не виждам нищо — каза Дий. — Трябва ли да се фокусира?

— Помисли си за някого — рече Авраам. — За някого, когото познаваш добре. Бих казал някого, когото обичаш, но осъзнавам, че в твоя случай трудно ще се намери такъв.

Дий погледна в телескопа.

… Софи и Джош, седящи на кръгла маса, отрупана с храна. Срещу тях бяха Изида и Озирис.

Той дръпна рязко глава назад, а после пак се наведе към окуляра.

… Вирджиния Деър, в свободна бяла роба и сламена шапка, върви по улици, гъмжащи от дребни, мургави хора. Червенооки анпу в черни брони я наблюдават от сенките.

— Невероятно — каза Дий, вдигайки поглед. — Това е като ясновидско кълбо. Само хора в това Сенкоцарство ли може да вижда?

— Ако го нахраниш с кръв и болка, ще ти покаже други времена и други места — прошепна Авраам. — Аз не го храня.

— Ти обаче го храниш. — Дий се извъртя, за да се вгледа в Маретю.

— Понякога — призна мъжът. Някаква тъга премина през очите му. — Има някои хора, които искам да държа под око.

— Страшно бих искал да имам нещо такова. Мога да му измисля хиляди приложения.

Маретю поклати глава.

— То щеше да те унищожи, докторе.

— Съмнявам се.

— Понякога, като погледнеш в телескопа, откриваш, че оттам те гледа нещо. Нещо гладно.

Дий сви рамена.

— Както ти самият каза, виждал съм чудовища и преди. А и те не могат да ти причинят кой знае какво от другата страна на телескоп.

— Те невинаги са от другата страна на телескопа — рече Авраам. — Понякога минават през него. — Мага се извърна, за да може безсмъртният да види цялото му тяло. Лявата страна на лицето му — от челото до брадичката и от носа до ухото — представляваше твърда златна маска. Само окото му оставаше незасегнато, макар че бялото бе станало бледо минзухарено и златни нишки се виеха през сивия ирис. Горните и долните зъби от лявата страна на лицето му бяха от чисто злато, а лявата му ръка бе покрита с нещо, което приличаше на златна ръкавица.

— Промяната — ахна Дий.

— Впечатлен съм. Малцина хора от твоето време изобщо знаят за нея.

— Аз не съм обикновен човек.

— Виждам, че си надменен както винаги, докторе. — Авраам се обърна пак към телескопа и долепи здравото си око към окуляра.

Дий изведнъж усети, че се чуди кого ли гледа Авраам.

— Рано или късно Промяната изкривява всички ни. А някои — като твоята приятелка Бастет — превръща в чудовища.

— Всяка Промяна уникална ли е?

— Да, специфична за дадената личност. Промените може да си приличат, но няма две еднакви.

Дий докуцука, за да застане до Авраам, и се взря внимателно в ръката му.

— Може ли? — попита той.

Главата на Мага помръдна лекичко.

Дий допря показалец до рамото на Авраам и натисна. Беше твърдо. После почука по него с кокалчетата си. То издаде глух звук.

— Аурата се втвърдява върху кожата ми.

— Видях нещо подобно в една пещера под Париж.

— Зефания взе идеята за наказанието на Марс от моята Промяна.

— И не е обратимо?

— Не. Поколения от Древни и Велики древни са се опитвали да обърнат процеса. Понякога има малък успех, но никога за постоянно. — Авраам отстъпи от телескопа и се завъртя бавно с лице към Дий. — Какво да правя с теб, докторе? Наблюдавал съм човешкия свят в продължение на поколения. Виждал съм герои и злодеи. Изучавал съм семейства и отделни личности, проследявал съм цели родословия в течение на безброй векове. Разбирам хората, знам какво ги движи, какво ги мотивира. Знам как и защо обичат и от какво се страхуват. Но ти… Ти си загадка.

Дий хвърли бърз поглед към Маретю.

— Това хубаво ли е или лошо?

Авраам отиде до ръба на кулата и се взря към далечния град.

— Нямаш представа колко малко оставаше да те унищожим — продължи той. — Хронос предложи да прати Маретю назад във времето, за да убие най-далечния ти предшественик и да заличи целия ти род.

— Радвам се, че не си го направил — промърмори Дий, кимвайки на Маретю.

— Недей да благодариш на мен. Аз исках да го направя.

Тихи стъпки отекнаха по стълбите и Дий се обърна точно когато на площадката се появи красива млада сивоока жена. Тя не обърна внимание на Магьосника, усмихна се на Маретю, а после наметна дебел плащ с качулка върху рамената на Авраам. Взря се в Дий.

— Аз също исках да го направя.

— Това е жена ми, Цагаглалал.

Дий се поклони леко.

— За мен е чест.

— Няма защо — сопна се тя. — С най-голямо удоволствие бих те бутнала от тази кула. — Тя издърпа внимателно мъжа си от края на площадката, а после го заобиколи и застана пред него, така че той да я вижда. — Моментът почти настъпи.

— Знам. Слизай. Приготви се. Аз почти приключих с доктора.

Цагаглалал мина бързешком покрай Дий и изчезна по стълбите.

— Тя ще те мрази в продължение на хилядолетия. — Авраам протегна ръка. — Дай ми моята книга, докторе.

Дий се поколеба.

Дясната страна на лицето на Авраам се изкриви в зловеща усмивка.

— Човек трябва да е много тъп, за да си помисли да направи някаква глупост сега. Или още по-зле — да се опита да преговаря.

Докторът бръкна под ризата си. На връв, окачена около врата му, висеше мека кожена торбичка. Той я дръпна и връвта се скъса.

— Джош носи страниците, които откъсна от Сборника, по подобен начин — каза Маретю.

— Знам. Току-що го разбрах. Не мога да повярвам, че през цялото това време са били у него. Бяха толкова наблизо; само да ми ги беше дал, всичко щеше да е толкова различно. — Дий въздъхна.

— Животът ти е пълен с разочарования — рече Маретю.

— Това сарказъм ли е? — попита Дий.

— Да.

— Изпитал съм немалко разочарования — призна Магьосника. Бръкна в торбичката и извади малката, обкована с метал, книга. — Прекарах целия си живот в преследване на тази книга. През вековете неведнъж бях на косъм да я получа. Но от мига, в който тя най-сетне попадна в ръцете ми, всичко се промени. Това трябваше да е най-големият ми триумф. — Той поклати леко глава. — Вместо това всичко тръгна на зле.

Маретю пристъпи напред и взе Книгата от ръцете на стареца. Сложи я върху куката си и отгърна корицата. По куката му моментално запламтя жълто–бял огън, цвърчащи струи закапаха по камъните, сипейки искри като фойерверки.

— Истинска е — обяви той.

С почти болезнено усилие Авраам вдигна златната си ръка и я отпусна върху рамото на Дий.

— Докторе, някога не си ли се питал защо все не успяваше да настигнеш семейство Фламел, защо те винаги се измъкваха малко преди твоето пристигане?

— Разбира се. Винаги съм смятал, че имат късмет… — започна той. После поклати глава. — Но ничий късмет не продължава толкова дълго, нали?

Маретю захлопна Книгата. Огънят върху куката му угасна.

— От теб никога не се е очаквало да откриеш семейство Фламел и Сборника. До миналата седмица, разбира се, когато някой ти се обади, за да ти каже адреса на книжарницата в Сан Франциско.

— Това сте били вие? — прошепна Дий, местейки поглед от Маретю към Авраам. — Мислех, че работя за Изида и Озирис.

Сините очи на Смъртта се присвиха насмешливо.

— Така е, но понякога ти — и те — работите за мен.

[1] Недостижими се наричат целите положителни числа, които не могат да бъдат изразени като сума от всичките делители на някое цяло положително число. — Б.пр. ↑

Глава 26

Когато бе много малък, Джош страдаше от поредица странни и ужасни кошмари.

Сънуваше, че стои до спящото си тяло и го гледа отгоре. Понякога седеше на края на леглото и се взираше в себе си, но често плуваше под тавана и се наблюдаваше оттам. Нито веднъж не изпита чувството, че се намира в някаква опасност, но въпреки това смущаващите образи го караха да се буди с писъци. След тези сънища винаги му бе трудно да заспи отново.

Като порасна, сънищата почти изчезнаха. В периоди на силен стрес — обикновено около времето на класните работи — се връщаха, но вече бяха загубили способността си да го плашат. Сега не бяха нищо повече от странни образи. Понякога, докато се рееше в тази сумрачна зона между съня и будното състояние, улавяше някакъв бегъл проблясък от онзи стар сън и за миг откриваше, че стои извън тялото си и се гледа как спи. Един ден, докато сърфираше из интернет, случайно откри, че за това си има термин — извънтелесно преживяване.

В момента му се струваше, че изпитва такова.

Беше точно като в някои от сънищата му.

Гледаше се как седи на една маса с родителите си и сестра си. Всичко беше нормално: в чинията пред него имаше плодове, а до тях — чаша портокалов сок. По средата на масата имаше големи купи със салата и две кани с вода — едната с лед за баща му и Софи, а другата без лед, както я предпочитаха той и майка му.

Всичко беше толкова познато.

Само дето беше погрешно.

Мъжът и жената, които седяха на масата, изглеждаха като родителите му, Ричард и Сара Нюман. Имаха същия цвят на очите, същите черти на лицата, същите бръчки в ъгълчетата на устите и очите. Мъжът, който приличаше на баща му, дори имаше тънък белег с формата на полумесец върху бръснатата си глава — блед полукръг, изпъкващ на фона на загорялата му кожа.

Но това не бяха родителите му.

Жената, която приличаше на майка му, носеше одеждите и украшенията на Древен Египет.

В това нямаше нищо нередно. Когато ходиха в Египет преди няколко години, тя носеше подобни дрехи на лодката, с която се бяха спуснали по Нил.

Но ноктите и на жената, и на мъжа бяха боядисани в черно.

Това беше странно — той никога не бе виждал баща си да си боядисва ноктите, а и черното не бе цвят, който майка му би избрала.

Когато тези хора се усмихнеха, зъбите им изглеждаха прекалено дълги и макар че не ги бе разгледал отблизо и не можеше да е сигурен, му се стори, че езиците им не са розови, а тъмнолилави.

Такова нещо не бе виждал никъде.

А като погледнеше сега, дори храната и самата маса не му се струваха съвсем истински.

Масата представляваше кръг от злато и сребро, увити едно около друго като символа на ин и ян. Той и Озирис седяха един до друг откъм златната страна, докато сестра му и Изида седяха откъм сребърната.

— Джош?

Чиниите пред него бяха златни, отрупани със смайващо многообразие от плодове — но при внимателен оглед той можеше да разпознае само няколко от тях. А чашата със сок беше от чисто злато.

И сестра му…

Джош погледна през масата към Софи. Близначката му се взираше надолу към сребърната чиния, отрупана с череши и грозде, твърде едри, за да са естествени. Сребърната й чаша бе пълна до ръба с вода, а тъпият нож и двузъбата вилица също бяха от сребро. Тя го забеляза, че я гледа, и вдигна глава, и в този миг той видя в очите й същото объркване.

— Джош?

Джош усети как светът се изплъзва и размества отново и осъзна, че това не е сън. Сърцето му заблъска болезнено и той усети как дробовете му се свиват. Подсъзнанието му му съобщаваше нещо важно. Само че още не бе сигурен какво.

— Джош?

Гласът на Изида бе рязък.

Той си пое дълбок треперлив дъх и усети как светът помръдва и се намества. Огледа се и видя, че всички го зяпат. Разкърши рамена и завъртя глава насам-натам. Руменина изби по бузите му.

— Съжалявам, май се отнесох за момент. Може дори да съм задрямал. — Той се обърна да погледне към баща си. — Как го беше нарекъл веднъж?

Озирис се взря в него за един дълъг миг.

— Ах, да, сега си спомних: микросън. Сигурно съм имал микросън.

— Съсредоточи се, Джош — сопна се Изида. — Това е важно.

Той се канеше също да й се сопне, когато усети как кракът на сестра му побутва неговия. Вдиша дълбоко.

— Разбира се. Съжалявам, Изи… съжалявам, мамо. Предполагам, че просто сме уморени от всичко, което се случи. Аз поне съм.

— Аз също. Множко ни дойде — рече Софи. Набоде на вилицата си едно гигантско гроздово зърно и го лапна, после пресуши чашата си. Веднага, щом я остави на масата, една от жените котки се появи безшумно до нея и я напълни отново.

— Навярно бихме могли да поспим малко? — предложи Джош.

— Опасявам се, че това ще трябва да почака. Програмата ни претърпя дребни промени — рече Озирис. — Яжте, възстановете си енергията. Предстои ви дълга нощ.

Джош погледна към сестра си и веждите му се повдигнаха едва-едва в безмълвен въпрос. Тя поклати глава.

— Вече знаете, че притежавате необикновени сили — каза Изида. Обърна се да погледне първо към Софи, а после през масата към Джош. — Няма нужда да ви казвам, че и двамата сте забележителни личности. Само за една седмица бяхте Пробудени и обучени в повечето Стихийни магии. За една седмица — каза тя на съпруга си, клатейки глава. — Това е наистина изумително.

— Обикновено този процес отнема десетилетия — съгласи се Озирис.

— Защо вие не ни Пробудихте? — попита Софи, а после моментално отговори на собствения си въпрос, без да е нужно да прибягва към спомените на Вещицата. — Защото не можете.

Усмивката на Озирис бе ледена.

— Ние притежаваме други умения, Софи, но не, не сме способни да стимулираме процеса на Пробуждане.

— Значи това не е семейна черта? — попита Джош объркано.

— Не, не е точно семейна. Но определено е кланова — рече Озирис.

— Ние роднини ли сме на онези Древни? Онези, които ни Пробудиха, които ни обучиха: Хеката и Марс, Прометей, Гилгамеш, Сен Жермен и Вещицата? — попита Софи.

— Далечни — промърмори Озирис.

— Но те не са ви приятели, нали? — Думите на Джош прозвучаха по-скоро като твърдение, отколкото като въпрос.

Изида и Озирис поклатиха едновременно глави.

— Не, не са.

Всичко, което се бе случило през последните няколко дни, изведнъж започна да придобива смисъл.

— След като никой не е знаел, че имате роднинска връзка с нас, вие някак си сте накарали враговете си да ни Пробудят и да ни обучат, мислейки, че работят срещу вас — промълви той почти на себе си.

— Да, и сме доста горди с тази стратегия. — Изида се усмихна на своя съпруг.

— Страхотно — промърмори Джош.

— Благодаря — каза Озирис. — Виждам, че всички тези уроци по шах, които ти давах, не са отишли на вятъра.

Джош наведе глава и се зае съсредоточено да побутва храната в чинията си насам-натам. Мислеше трескаво, припомняйки си хиляди дребни детайли от миналото. Изведнъж те придобиваха ново значение. Накрая набоде едно парче портокал и го пъхна в устата си.

— Значи всичко, което се случи през последната седмица…

— Не говори с пълна уста! — смъмри го Изида.

— Съжалявам, мамо. Съжалявам, Изида — поправи се той умишлено. Преглътна тежко. — Значи вие стоите зад всичко, което се случи през последната седмица?

— Не само през последната седмица — каза Озирис. — През последните петнайсет години от живота ви и през десетте хиляди години преди това. Още от мига на вашето раждане ние ви подготвяме за това, за вашата съдба. Преподавахме ви история и митология, така че когато откриете истината, тя да не ви се стори толкова ужасяваща, а също и за да познавате донякъде личностите и създанията, които ще срещнете. Дори настояхме да тренирате бойни изкуства, за да можете да се защитавате.

Близнаците кимнаха. Никой от двама им не искаше да ходи на таекуондо, но родителите им бяха настояли и независимо в кой град живееха и в кое училище учеха, винаги ги записваха в някой доджанг, за да продължат обучението си.

— Ние ви показахме света — каза Изида. — Срещнахме ви с други култури, така че когато дойдете тук, да не бъдете толкова шокирани.

Озирис се наведе напред.

— А после, когато всичко беше подготвено, когато и двамата бяхте толкова готови, колкото е възможно, ти предложих да се пробваш за онази работа в книжарницата на Фламел.

Джош премигна изненадано, а после се намръщи, спомняйки си. Баща му му беше показал обява в университетския вестник: „Търси се помощник за книжарница. Не търсим читатели, търсим работници“.

— Аз не исках да ходя — прошепна момчето.

— А аз ти казах, че съм работил в книжарница, когато бях на твоята възраст. Ти написа писмото и автобиографията, но така и не ги прати.

— Аз ги пратих — каза Изида.

— И два дни по-късно те поканиха на интервю.

— Знаели сте къде се крият семейство Фламел? — попита Софи.

— Винаги сме знаели къде са. Полагахме големи усилия да държим под око Сборника.

— И сте знаели, че когато ме видят, ще познаят, че съм Злато — прошепна Джош. — И че Софи е Сребро.

Усмивката на Изида беше язвителна.

— Тези надменни глупаци Фламел търсят Златни и Сребърни близнаци в продължение на векове. Ние просто им дадохме онова, което искат.

Озирис кимна.

— Алхимика и жена му започнаха да вярват, че са далеч по-важни в голямата схема на нещата, отколкото са всъщност. Те бяха пионки. Също като Дий и останалите човеци.

— Ами ние? — попита Софи. — Ние също ли сме пионки? — Погледна към брат си и го видя да кима.

— Вие сте Злато и Сребро — каза тихо Озирис. — Да, ние ви манипулирахме, но не за да ви използваме като пионки. А за да ви защитим. Всичко, което сторихме, бе в името на вашата безопасност — настоя той. — Вие сте като царя и царицата на шахматната дъска: в този момент, на това време и място, сте най-ценните и важни хора на света.

Изида се приведе напред и металните й гривни звъннаха върху сребърната маса.

— Нищо от това не беше случайно: бяха нужни хилядолетия на внимателно планиране, за да осигурим протичането на точно тази поредица от събития.

— Планирали сте всичко? — попита Софи. С всяко ново разкритие гаденето в стомаха й се усилваше. — Дори лошите моменти?

— Имаше ли лоши моменти? — попита Изида. Погледна към съпруга си и той поклати глава. — За какво говориш?

— Мисля, че тя има предвид моментите, в които едва не бяхме убити — отвърна Джош вместо близначката си. — Мен за малко да ме изяде Нидхьог в Париж.

Изида махна с покритата си с пръстени ръка, сякаш Париж не означаваше нищо.

— Ти никога не си бил в чак такава опасност, Джош — каза тя. — Намираше се в компанията на някои от най-великите воини на всички поколения. Те те защитаваха.

— Аз се бих срещу дисите — каза Софи. Нямаше намерение да подмине въпроса току-така. — Останах с впечатлението, че те полагат големи усилия да ме убият.

— А да не забравяме и процеса на Пробуждане — добави Джош.

Изида се засмя тихо и мелодично, но прозвуча странно фалшиво и заучено.

— Това никога не е представлявало заплаха за вас. Вие сте Злато и Сребро — каза тя. — Истинско Злато, чисто Сребро. Пробуждането вреди само на нечистите.

— Ами нападението на немъртвите в Охай? — продължи Джош.

Изида пак опита да се засмее. Смехът й отново прозвуча фалшиво.

— Дий не беше достатъчно могъщ, за да ги поддържа дълго. Вие ги унищожихте минути преди да се разпаднат сами.

— Ами Коатликуе? — попита Софи. — Тя беше готова да изяде Джош.

— Освен това едва успях да избягам от горящата сграда — добави брат й. — А да не забравяме и онази твар с рогата в Лондон.

— Стига! — Изида плесна с ръце и от пръстените й изскочиха искри, когато се удариха един в друг. — Всичко това беше планирано.

— Включително предателството на Дий към вас ли? — попита предизвикателно Софи. — Защото останах с ясното впечатление, че това не влизаше в плановете ви.

На масата се възцари мълчание.

Джош се взря внимателно в близначката си.

— Дий започна да действа независимо, нали? — попита тя.

Той не беше сигурен в това, преди Софи да го изрече на глас.

Тя кимна.

— Дошло му е до гуша да бъде слуга, нали? Искал е да стане господар.

Озирис вдигна ръка.

— Никой план не е безупречен. Винаги ще има някакви дребни непредвидени фактори. Променливи. Към края Дий се превърна в променлива. — Той пусна една усмивка и подобно на смеха на жена му, тя бе заучена и фалшива. — Това обаче се компенсира от факта, че е бил верен слуга в продължение на векове.

— Но той беше ваш пратеник на земята — възрази Джош. — Това не е дребен фактор. Това е доста голяма грешка.

— Стига — сопна се Озирис. — Той вече си плати. Както става с всички, които ни се противопоставят. Дий не беше първият ни слуга, няма да е и последният. Всъщност мисля, че госпожица Деър вече е на път да го замени. Направих й предложение, което на практика не би могла да отхвърли.

— И тя прие ли го? — попита Джош.

— Да.

Джош не можа да повярва на Древния. Вирджиния Деър? Да стане слугиня на Изида и Озирис? Или на когото и да било?

— Мисля, ще откриете, че Вирджиния Деър не е Джон Дий — каза той тихо.

— Знам я каква е — изръмжа Озирис.

Изида се протегна и докосна ръката на съпруга си, за да го спре, преди да е казал още нещо.

— Джош е прав. — Тя изгледа внимателно Озирис. — Деър е опасна. А флейтата й я прави… неконтролируема. Мисля, че трябва да оттеглиш предложението си. Лесно можем да си намерим друг човешки слуга.

— Разбира се — съгласи се той веднага.

— Но какво ще правите с нея? — попита Софи.

— Зависи — рече Изида.

— От какво? — настоя Софи. В дълбините на ума й затрепкаха мисли и изведнъж се появи образът на Вирджиния, която пада от голяма височина в бълбукащия кратер на вулкан.

— От това дали е склонна да ни сътрудничи.

— А ако не е? — попита Джош.

Този път усмивката, която разтегли устните на Озирис, бе истинска.

— Ще я хвърлим във вулкана — както правим с всички предатели и престъпници.

Тишината, възцарила се около масата, бе прекъсната от отварянето на една врата. Появи се червеноок анпу. Една от жените котки отиде с тихи стъпки до чудовищното създание и се изправи на пръсти, за да доближи глава до неговата. Не разговаряха на глас, но слабичкото създание изведнъж се извърна и се втурна обратно към масата, махайки развълнувано с опашка. Изида и Озирис се изправиха.

Джош се наведе през масата към сестра си.

— Бас ловя, че Вирджиния е изчезнала.

Софи кимна.

Озирис и Изида изслушаха доклада на слугинята и в мига, щом тя свърши, Озирис се обърна и се отдалечи забързано.

Изида се завъртя към тях.

— Изглежда, госпожица Деър е решила, че все пак няма нужда от сън — каза тя. — Но не се тревожете, ще я намерим. Дори дете би могло да проследи вонята й през града. А сега вървете да се облечете. Този път както се полага. В дрехи, подходящи за това време и място.

Джош отвори уста да протестира.

Изида вдигна ръка.

— Без спорове, Джош. Ще откриеш в стаята си комплект златна броня; а ти, Софи — сребърна. Облечете ги.

— Защо? — попита Джош.

— Ще бъдете представени пред Управляващия съвет на Дану Талис още тази вечер.

Софи стрелна брат си с поглед.

— За какво е това бързане? — попита тя.

— Изглежда, че Дану Талис се нуждае от владетел. Предишният владетел, Атон — строго погледнато той е настоящ владетел, докато не бъде хвърлен във вулкана, — е бил свален от поста си. Бастет е решила да се прави на умна и е действала, докато ни няма. Ще представи сина си Анубис пред съвета и ще твърди, че той е законният наследник на Аменхотей и следващ владетел на острова. — Устата на Изида се изкриви в грозна усмивка. — Тя си мисли, че ще я подкрепим. Разбира се, не знае, че разполагаме с вас, истинските наследници на Дану Талис.

Софи поклати глава.

— Нямам представа за какво говориш.

— Вие двамата — Златото и Среброто — сте законните владетели на Дану Талис. — Изида се приведе напред, облъхвайки ги с аромат на канела. — След час Управляващият съвет ще ви признае. Утре призори ще бъдете коронясани за владетели на най-великата империя, съществувала някога на земята.

Софи отстъпи от жената, която приличаше на майка й. Клатеше глава.

— Не, това не е вярно. Не може да е вярно. — Намръщи се, когато спомените на Вещицата затанцуваха в главата й. — Не това се случи предишния път.

— Случи се негов вариант — каза бързо Изида. — Аз бях в онзи времеви поток и видях всичко. Видях как близнаците се бият и Дану Талис потъва.

— Я чакай малко. Кои близнаци? — попита Джош.

— Ние — рече горчиво Софи.

— Ние ли?

— В различен времеви поток сме се били помежду си. Винаги е имало само един комплект истински близнаци: ние. Ние сме оригиналните близнаци от легендата.

Джош усети как светът се размества и завърта около него. Главата му затуптя.

— Чакай, чакай. Ние сме оригиналните близнаци. Първите Злато и Сребро.

— Да — каза Изида.

— И в друг времеви поток сме се били. Какво е станало тогава? — Той отчаяно се опита да си спомни откъслечните разкрития от последните дни. — Какво е станало с нас, Софи?

Отговори Изида.

— В другия времеви поток близнаците се биха върху Пирамидата на слънцето. Умряха там, а Дану Талис потъна — рече тя студено. — Това няма да се повтори. Този времеви поток е една от редките Благоприятни нишки — онези моменти във времето, когато бъдещето още не е сигурно. Има прозорец — малък прозорец, — в който можем да променим всичко. Няма да повторим допуснатите грешки. Вие сте близнаците от оригиналната легенда, създадени от баща ви и мен: един да спаси света и един да го унищожи.

— Кой го спасява и кой го унищожава? — попита Джош. — Не знаете ли?

— Това не се отнася за вас като отделни личности, а за света — обясни Изида. — Заедно вие ще спасите един свят: Дану Талис.

— Но само като унищожим друг свят: Земята — прошепна Софи.

— Всичко си има цена. Сега вървете да се облечете. Ще потеглим веднага, щом баща ви се върне. — Изида тръгна да се отдалечава, после спря и погледна през рамо. — Преди седмица вие не бяхте нищо повече от обикновени тийнейджъри. Сега сте на ръба да станете богове. Силите ви ще бъдат безгранични.

— Аз не искам да бъда бог — извика непокорно след нея Софи.

Вратата се затръшна, оставяйки близнаците сами в градината.

Двамата стояха мълчаливо дълго време, опитвайки се да осмислят всичко, което бяха узнали. Когато накрая Джош се обърна да погледне към сестра си, тя плачеше безшумно — големи сълзи се търкаляха по бузите й.

— Хей, хей, хей… — започна той. — Всичко ще се оправи. Ще бъдем добре.

— Няма! — сопна се тя. — Джош, аз не плача, защото съм тъжна. Плача, защото в момента съм толкова бясна. Те… — Момичето посочи към затворената врата. — Те, които и да са, си мислят, че са предвидили всичко, че ние сме просто фигурки, които могат да местят по голямата си космическа дъска, и нещата ще станат точно както са ги планирали. Мислят си, че ние ще се съгласим с всичко, без да задаваме никакви въпроси, и просто ще правим каквото ни кажат, като добри деца. Мислят, че ще унищожим Земята! — Тя поклати глава и градината се изпълни с аромат на ванилия. — А това няма да стане.

— Няма ли? — попита Джош. Много му харесваше, когато сестра му бе бясна.

— Не и ако сме легендарните близнаци — каза тя твърдо.

— Не искам да се бия с теб, Софи — каза бързо Джош. Пристъпи от крак на крак. — През последните няколко дни… не знаех какво става. Дий… ами, Дий ме обърка. Но ти ми липсваше. Наистина ми липсваше.

— Знам. — Софи се усмихна през сълзи. — Нямаш представа какво направих, за да се върна при теб.

— Последва ме до Алкатраз, като за начало. Как успя?

— Трудно е за обясняване. А, впрочем, напомни ми да ти разкажа за леля Агнес.

Джош премигна.

— Предполагам, че тя не е леля Агнес.

— О, мисля, че е. Но е и нещо много, много повече. Научи ме, че всички магии са равни и никоя не е по-могъща от останалите.

— Вирджиния ме обучи на Въздушна магия — рече срамежливо Джош.

— Харесваш я, нали?

— Не е лоша.

— Наистина я харесваш! — Усмивката на Софи помръкна. — Иска ми се тя да беше тук сега… иска ми се тук да имаше някой, който да ни посъветва как да постъпим.

— Не ни е нужен никой, сестричке — каза Джош. — Никога не сме се нуждаели от други хора. Ще направим онова, което смятаме за правилно. Не онова, което Изида и Озирис искат или смятат, че могат да ни принудят да сторим. Ние сме могъщи — може би по-могъщи, отколкото си мислят.

Софи кимна в знак на съгласие.

— Как ни нарече Озирис: най-важните хора на света на това време и място.

— О, аз мисля, че сме още по-важни — ухили се Джош. — Мисля, че сме една от променливите, които те са забравили да вземат предвид.

— Променливи и неконтролируеми.

Глава 27

Били Хлапето следваше Макиавели и Черния ястреб по тесния тунел. Мръснобялата светлина на едно сияещо кълбо от енергия трепкаше по мокрите стени и капеше от тавана. Въздухът вонеше на мъртва риба и гниещи водорасли.

— Това е отвратително — промърмори Били.

— Склонен съм да се съглася с теб — рече Макиавели. — Но съм бил и на по-лоши места. Напомня ми малко за…

— Не ми казвай. Не искам да знам — изсумтя Били. Направи крачка напред и затъна до глезена в зловонна кал. Един смрадлив мехур се пукна, опръсквайки джинсите му с мръсотия.

— Когато това свърши, ще изгоря тези ботуши. А са ми любимите.

— Харесвам те, Били — каза Макиавели. — Винаги си такъв неизменен оптимист. Предполагаш, че в края на това приключение ще сме живи, за да си купиш нови ботуши.

— Ами не знам за теб, но аз лично не смятам да умирам, това е сигурно. — Зъбите на Били се белнаха в полумрака. — Двамата с Черния ястреб сме попадали в някои доста напечени ситуации през годините. — Той погледна над рамото на италианеца и повиши глас. — Тъкмо казвах…

— Чух те, Били — рече тихо Черния ястреб. — Всъщност сигурен съм, че току-що всичко на този остров те чу.

Били поклати глава. Посочи с палец към тавана.

— При този шум? Съмнявам се. — Ревовете, врещенето и крясъците на събраните горе чудовища проникваха през скалите.

— Но да гледаме на нещата от добрата им страна. Поне все още са на острова.

— Трябва да започнем да се притесняваме едва когато стане тихо. Наистина тихо — каза Черния ястреб. — Това ще означава, че или се прокрадват към нас, или са напуснали острова.

— Впечатляваща логика. Това да не е някаква мъдрост на индианските следотърсачи? — попита Макиавели.

Черния ястреб поклати глава.

— Просто здрав разум. — Той спря и посочи нагоре. — Там.

Ръката на италианеца се раздвижи и сияещото кълбо се понесе по тунела, за да освети правоъгълен вход. За разлика от останалата част от стените, които бяха покрити с водорасли, миди и кал, тук повърхността им бе почистена и се виждаха оригиналните неравни тухли, използвани за построяването на тунела.

— Това е пещерата, за която ви разправях — рече Черния ястреб. — Когато свърших с Нерей, някои от онези русалки ми бяха малко ядосани.

Били Хлапето се ухили и отвори уста да каже нещо, но Макиавели посегна и го стисна за ръката, за да мълчи.

— Тъй като не ми оставаше кой знае какъв избор — продължи Черния ястреб, — се оттеглих по-навътре в тунела. Жените ме преследваха — дори и без крака се движеха доста бързо, издърпвайки се напред с ръце и пляскайки с опашки. Приличаха на сьомга, която плува нагоре по реката. Виеха и съскаха, докато не стигнах до онзи завой там. А после спряха, сякаш бяха налетели на стена. — Черния ястреб вдигна ръка и зловонният въздух в тунела се изпълни с острия и чист билков аромат на сарсапарила. Бледозелени пламъци затанцуваха по върховете на пръстите му, а после се издигнаха нагоре, за да образуват безформен облак с цвят на изумруд. Стените на тунела оживяха от трепкаща сребристозелена светлина. — Тогава видях това — каза той.

— Какво е? — прошепна Били, взирайки се в стените.

Черния ястреб протегна дясната си ръка и я прокара по стената. Тя бе покрита с фин, блестящ слой, който полепна по пръстите му на дълги, ефирни нишки.

— Паяжина — каза той. — Стените са покрити с паяжина.

— За това са нужни много паяци — рече нервно Били.

Черния ястреб махна с ръка и зеленият облак се понесе навътре в тунела, осветявайки го.

— Можете да видите, че е разкъсана на някои места, значи нещо едро е минало оттук. — Той пристъпи напред и вдигна парче дърво от калта. — Но интересът ми бе привлечен от ето това. Тъкмо го бях открил, когато чух гласовете ви. — Черния ястреб протегна напред пръчка от здраво черно дърво, дебела два-три сантиметра, към която бе прикрепен дълъг и плосък листовиден връх. Макиавели и Били се наведоха да разгледат оръжието.

— Това е копие — каза Били. — И то старо. Шарката по върха не ми е позната. Не е характерна за Америка…

— На мен ми прилича на африканска… може би зулуска — рече Макиавели.

— В калта зад мен има още — каза Черния ястреб. Поднесе ръка над металния връх на копието. Зелената аура, трептяща по пръстите му, озари нарисувания там квадратен йероглиф.

— Охо — прошепна Макиавели. — Какво имаме тук? — Протегна ръка, върховете на пръстите му засияха и тунелът се изпълни със змийска миризма.

— Човече, трябва ти по-хубав аромат — рече Били.

— На мен си ми харесва — промърмори разсеяно Макиавели, докато мръсносива светлина се стичаше от пръстите му. — Върши ми добра работа. — Сивите му очи придобиха зеления цвят на аурата на Черния ястреб и квадратният глиф се отрази в зениците му. После той вдигна очи към индианеца. — Знаеш ли какво е това?

— Виждал съм подобни копия и преди — отвърна онзи. — Всичките ни легенди са пълни с тях. Те са древни и смъртоносни. Само най-могъщите шамани могат да ги носят. — Той посочи глифа върху метала. — Обаче никога не съм виждал това върху шаманско копие. Шарката ми изглежда южноамериканска.

Били погледна през рамото на италианеца към Черния ястреб.

— Аз съм виждал нещо подобно в Сенкоцарството на Кетцалкоатъл. Намират се в кухнята, над хладилника…

— Да, там има стена, на която са изрязани такива квадратни фигури, наподобяващи лица. Въпросната стена изглежда постара от останалата част на къщата — потвърди Черния ястреб.

— Логично е да се предположи, че Кетцалкоатъл би могъл да знае тези думи. — Макиавели се огледа. — Каза, че имало и други?

Черния ястреб вдигна още две копия от лепкавата кал. На върховете им бяха изписани подобни квадратни глифове, макар единият да бе частично отмит от морската вода. Били откри други две до стената на тунела. На върха на едното имаше едва забележими следи от рисунка, а на второто се виждаха остатъци от глиф, който бе частично изтрит.

— Забележете, че долната третина от копието е тъмна и на петна.

Черния ястреб обърна едно от оръжията и заби дръжката му в земята. Водата стигна до белега върху дървото.

— Трябва да са били поне дванайсет копия — каза Макиавели, — подредени по определен начин в калта. — Ръката му се раздвижи, описвайки фигура във въздуха. — Разположението им трябва да е оформяло матрица на силата.

— Какво, какво? — попита Били.

— Мисли за това като за усъвършенствана аларма против крадци. Върхът на всяко копие е бил изрисуван с боя от сърпица, червена охра или може би кръв. — Той обърна плоското на върха към светлината. — Тези глифове може да изглеждат южноамерикански, но са много, много по-стари. Това са Думите на силата, древни оковаващи символи, произлизащи от език, който е бил само спомен още преди Дану Талис да се надигне от вълните. Според легендата Архонтите използвали тези символи, за да охраняват изключително ценни неща или да се пазят от нещо невероятно опасно.

Хлапето се ухили.

— А ние знаем какъв е случаят тук.

Макиавели завъртя копието в лявата си ръка. То засвистя и завибрира, и квадратният символ засия мътно. Аурите на тримата безсмъртни замъждукаха.

— Усещате ли това? — попита той с отсянка на страхопочитание в гласа.

Били и Черния ястреб кимнаха: изведнъж устите им бяха изтръпнали и въздухът бе започнал да им се струва гъст. Били потърка челото си над лявата вежда, почувствал внезапния натиск на главоболие. Италианецът протегна ръка и върхът на копието докосна паяжините, които моментално се сгърчиха и изчезнаха.

— Съберете колкото копия можете — заповяда Макиавели. После се промуши между двамата американци и изчезна в мрака.

— Хей, кога ти станахме носачи? — извика Били подир него. Погледна към Черния ястреб. — Виж ги ти тези европейски безсмъртни!

Гласът на Макиавели се понесе от дълбините на тунела.

— Много бих се радвал аз да нося копията, Били. Но тогава ти ще трябва да изследваш тази интересна пещера.

— Тъкмо щях да спомена за пещерата — каза Черния ястреб, преди Били да успее да отговори. — Видях я, докато минавах оттук.

— Но не влезе в нея? — попита Макиавели.

— Да ти приличам на глупак?

Светещо кълбо лумна върху пръстите на Макиавели, разкривайки черен отвор в стената. Входът към пещерата бе изкуствен — голям правоъгълник, изсечен в твърдия камък. Макиавели махна с ръка и кълбото му се издигна до трегера. В сивата светлина се появиха едва забележимите очертания на мърдащи и трепкащи символи и безсмъртният се надигна на пръсти, за да види най-горния ред.

— Предполагам, че трегерът и подпорите са били изписани целите с Думи на силата. Но после калта ги е покрила или са били отмити. Това е станало наскоро — добави той, сочейки засъхналите струйки по стената. — Кетцалкоатъл е положил големи усилия да плени онзи — или онова, — което се е намирало в тази пещера. Тя е представлявала затвор. — Макиавели изчезна в чернотата и вътрешността се изпълни с бледа светлина. — А не забравяй, Били… — отекна гласът му. — Врагът на моя враг…

— Да, да, да. Трябва да си намериш нова любима фраза — промърмори Били.

Миг по-късно Макиавели се появи отново на входа. В отразената светлина от кълбото му и зеленото сияние на Черния ястреб кожата му изглеждаше бледа и нездрава, но сивите му очи блестяха от вълнение.

— Празна е.

— Това е хубаво — каза Били. Погледна към Черния ястреб.

— Нали?

Черния ястреб се усмихна.

— Мисля, че нашият европейски приятел има план.

— Грабвайте копията — рече Макиавели. — Знам какво е имало в тази пещера… и знам защо е било там. И мисля, че знам как да победим чудовищата. Трябва да излезем на повърхността.

В този миг целият остров затрепери.

Земята се залюшка, а водата заплиска по стените на тунела. Прах и пясък се посипаха от тавана. Тухлите запукаха; една се пръсна под натиска, изхвърляйки във въздуха облак прах, а в тунела изведнъж нахлу ледена вода, която бързо се покачи до нивото на колената.

— Що за звяр е това? — попита Макиавели.

— Не е звяр! — извика Били. Сграбчи едната ръка на италианеца, Черния ястреб сграбчи другата и заедно го повлякоха по тунела.

— По-лошо — извика индианецът.

— Какво е тогава?

— Земетресение — отвърнаха едновременно Били и Черния ястреб. Зад тях таванът на тунела се напука. А после рухна.

Глава 28

Мостът „Голдън Гейт“ се разлюля.

— Земетресение — каза Прометей. Чудя се дали това означава, че Руаумоко[1] най-после се е съюзил с Тъмните древни.

— Не, боя се, че нашият огнен приятел е затворен в едно Сенкоцарство — рече Нитен със срамежлива усмивка. — Имаше малко разногласие с Ифа и загуби.

Чу се нов вторичен трус и металният мост зазвънтя.

В студения солен въздух се разнесе горчиво-сладкият аромат на анасон и докато направи една крачка, Прометей вече бе обвит в блестяща червена броня. На гърба му имаше гигантски меч, в едната си ръка носеше боен чук, а в другата — брадва.

Нитен все още бе облечен в черния си костюм, но сега открито носеше на гърба си двата си меча — катана и уакизаши.

На моста имаше десетки коли, изоставени, когато мъглата обгърна града и шофирането стана твърде опасно. Неясните им форми тъмнееха в мъглата като спящи животни. Прометей и Нитен проверяваха всяка от тях, докато я подминаваха, но всички бяха празни. Фаровете на една кола още светеха. Лъчите се отразяваха от движеща се непроницаема стена.

— Двама срещу трийсет и двама — каза Нитен. — Добро съотношение.

— Никога досега не съм се бил със Спарти — призна Прометей.

— Познавам само репутацията им — а тя е страховита.

— Нашата също — рече Нитен.

— Твоята, да — отвърна Древният. — Аз никога не съм бил кой знае какъв боец. А след потъването на острова рядко съм хващал оръжие.

— Бойните умения никога не се забравят — каза Нитен с лека тъга в гласа. — Аз участвах в първия си дуел, когато бях на тринайсет. Оттогава непрекъснато се бия.

— Но ти си нещо повече от обикновен боец — рече Прометей.

— Ти си също така художник, скулптор и писател.

— Никой човек не е само едно нещо — отвърна Нитен. Рамото му се отпусна и късият меч се появи в лявата му ръка. По острието блестяха водни капчици. — Но винаги съм бил преди всичко воин. — Той мушна с меча в мъглата и я разбърка като течност.

— Сгъстява се — отбеляза Прометей.

— Което е хубаво. Можем да го използваме в наша изгода.

— Няма да можем да ги виждаме — изтъкна Прометей.

— Нито пък те нас — напомни му Майстора на меча. — Ние разполагаме с предимството да знаем точно срещу какво сме изправени. А те нямат представа с кого си имат работа. Или колко сме.

— Прав си.

— Може ли да предложа нещо? — попита Нитен, почти срамежливо.

— Разбира се. Ти си великият воин. Така че това е в твоята специалност.

— Махни бронята.

Зелените очи на Прометей премитаха изненадано.

Нитен вдиша.

— Надушвам аурата ти. А щом аз мога да я надуша, значи и те ще могат. Освен това около теб има слабо алено сияние като петно червена светлина. В тази тъмница ще изпъкваш като фар.

— Мога ли да задържа мечовете? — попита Прометей.

— Един би трябвало да е достатъчен.

— Ти имаш два — напомни му Древният.

— Аз съм бърз — каза Нитен. — А ти си силен. Запази широкия меч.

Древният кимна и бронята му се стопи, оставяйки го по риза и джинси, само с широкия меч в ръка.

— Коя страна на моста си избираш? — попита Нитен.

— Ще взема дясната — рече Прометей.

— Така и предполагах. — Нитен кимна и се придвижи вляво. — Не можем да допуснем Спартите в града.

— Помни, воине, не е нужно да ги убиваме, достатъчно е да ги задържим до изгрев-слънце — отвърна Прометей. — Тогава енергията, която им дава живот, ще се разсее. Притеснявам се обаче, че един или двама ще се впуснат в битка с нас тук, докато останалите просто ще ни подминат. Не можем да се бием с всичките едновременно.

Нитен кимна.

— Трябва ни някаква преграда… — започна той.

Древният и безсмъртният погледнаха едновременно към смътните силуети на изоставените коли.

— Колко си силен? — попита Нитен.

— Много. Да не би да мислиш за барикада от коли?

Мъглата превръщаше тъмната коса на Нитен в сребърна шапчица. Той вдигна два пръста във формата на V.

— Можем да създадем фуния. Тя ще накара Спартите да се съберат, ще ги насочи към нас и ще ги лиши от предимството на броя им. Ще могат да ни нападат само по един или двама едновременно… — Гласът му заглъхна. — Или могат да се покатерят по колите, предполагам.

Древният изсумтя и се засмя.

— Някога виждал ли си Спарти?

Нитен поклати глава.

— Те израстват от драконови зъби. Знаеш ли как изглежда един нилски крокодил? Разбира се, че знаеш — отговори Прометей на собствения си въпрос. — Спартите притежават голяма част от ДНК-то на тези влечуги. Високи са горе-долу колкото теб, но имат много къси крака, дълги туловища и тесни глави. Могат да тичат на два или на четири крака и са адски бързи. Но не ги бива кой знае колко в катеренето. — Той примижа срещу мъглата. — Ако обърна колите странично, това ще ги затрудни още повече. — Взря се в мрака без никакъв успех. — Не съм сигурен колко коли ще са ми нужни или дали на моста има достатъчно. А и ще ми трябва известно време да ги подредя.

— Тогава аз отивам да забавя нашите крокодилски приятели.

— Зъбите на Нитен се разкриха в усмивка. — Ще се постарая да оставя някой и за теб.

С тези думи той се стопи в нощта.

— Внимавай — извика след него Прометей.

Откъм мъглата се разнесе безплътен глас.

— Аз съм роден за това. Кое е най-лошото, което може да се случи?

— Спартите да те убият и да те изядат.

— Това не ме плаши.

— А би трябвало — предупреди го Прометей. — Няма гаранция, че ще те изчакат да умреш, преди да почнат да те ядат.

[1] Бог на земетресенията и вулканите в митологията на маорите. — Б.пр. ↑

Глава 29

Изведнъж нощната тишина бе разкъсана от странен лай — звук, който наподобяваше кашляне.

— Кучета? — предположи Пернел.

— Не кучета, тюлени — отвърна Никола.

Изведнъж над тях с крякане закръжиха чайки, призрачни силуети в мъглата.

— Нещо не е наред. Чайките не би трябвало да крякат нощем — рече Никола и затвори очи, отметна глава и вдиша дълбоко.

— Странно. Не надушвам нищо ново.

Раздаде се нов лай — този път наистина бяха кучета. Звуците бяха приглушени от сгъстяващата се мъгла.

— О, не! — Никола изведнъж посегна и хвана ръката на Пернел точно когато кеят се заклати и завибрира. Металните столове, на които седяха, затрепериха и задрънчаха по камъните.

— Какво беше това? — попита Пернел, когато тътнещата вибрация най-после утихна. — Древен? Архонт?

— Земетресение — отвърна Никола леко задъхан. — Може би четири по скалата на Рихтер. И близо, много близо.

— Кой мислиш, че го е причинил? — зачуди се Пернел. — Ако Тъмните древни имат достъп до такава сила, значи сме го загазили. Те могат да унищожат този град, без да свалят на брега нито едно създание. — Тя се намръщи. — Тогава защо не са я използвали преди?

Алхимика поклати глава.

— Вероятно е естествено — каза той. — Помниш ли какво стана, когато двамата с Макиавели се бихте на връх Етна? Сигурен съм, че земетресението е било предизвикано от всичките сурови енергии, концентрирани в града. — Той потри ръце и във въздуха затрепкаха зелени искрици. — Виж това. Въздухът е просмукан с аури. Знаем, че Бастет е някъде там. А също и Кетцалкоатъл. Прометей и Нитен са на път да се срещнат със Спартите — а аз не съм сигурен дали драконовите воини имат аури. Марс, Один, Хел, Били, Макиавели — а може би и Черния ястреб — са на острова. — Той плъзна ръка по главата си, потривайки късата си коса, докато мислеше. Статично електричество запращя по скалпа му, сипейки искри като фойерверки по рамената му. — Това е още една от причините в наши дни да не се събират голям брой Древни на едно място.

Пернел облиза устни и кимна.

— Усещам вкуса на енергията във въздуха.

Десетсекундно треперене премина по улиците.

— Вторичен трус — прошепна Никола. — Предполагам, че за последен път толкова аури са се събирали така близо една до друга на Дану Талис.

— Ако все пак някой ни се притече на помощ, то аурите им, прибавени към всичко друго тук, може да предизвикат още по-силно земетресение. Трябва да се доберем до острова и да сложим край на това. — Тя хвана съпруга си за ръката и го затегли по кея към водата. — Веднага, щом започнем да използваме аурите си, ще разкрием своето местоположение на всички — и всичко — наоколо. И ще започнем да стареем. Ако нещо ни забави, докато прекосяваме залива, рискуваме да умрем от старост, преди да стигнем до Алкатраз.

Пернел и Никола претичаха покрай Аквариума. Можеха да чуят плискането на водата в дървените подпори отляво. И двамата знаеха, че към пристана са привързани десетки лодки и корабчета, които не се виждат заради мъглата. Чуваха как корпусите им бумтят и стържат по дървото, а щаговете[1] звънтят по метала. Една мачта изникна право пред тях и те изведнъж откриха, че са на края на кея. Мъгла се издигаше от водата като пара.

— Помниш ли как се прави? — попита Никола с предпазлива усмивка.

— Разбира се. — Пернел се усмихна. — Това е проста преобразуваща магия. Правехме я за… — Думите заглъхнаха на устните й и усмивката й помръкна.

— Правехме я, за да забавляваме децата — довърши Никола. Прегърна жена си и я притисна към себе си. Мократа й коса докосваше лицето му. — Постъпихме както смятахме за правилно — каза той бързо — и никога няма да се съглася, че стореното от нас е било грешно.

— Ние пазехме Книгата — промълви тя.

От векове Никола и Пернел Фламел бяха търсили легендарните близнаци. Когато откриеха двойка Злато и Сребро, се опитваха да ги Пробудят, но никой от оцелелите не бе съвсем с всичкия си след това. Докато не попаднаха на Софи и Джош.

— Толкова много загубени животи — прошепна тя.

— Толкова много спасени животи — поправи я той бързо. — Ние пазехме Книгата от Дий. Можеш ли да си представиш какво щеше да направи той, ако я бе открил? А и в края на краищата намерихме легендарните близнаци и успешно ги Пробудихме. Действахме правилно, убеден съм в това.

— Мисля, че доктор Дий вероятно казва същото, за да оправдае действията си — рече горчиво Пернел.

— Пернел. — Никола Фламел се взря дълбоко в зелените очи на жена си. — Нашето пътуване ни доведе тук, на това място, в този момент, когато можем да променим нещата. Двамата заедно можем да спасим града и да попречим на Тъмните древни да унищожат това Сенкоцарство.

Вълшебницата кимна и се отдръпна от съпруга си. Застана на самия край на кея и протегна напред лявата си ръка с обърната нагоре длан и със свити пръсти. Леденобялата й аура образува локвичка течност в шепата й. В нея бавно се издигаха и пукаха мехурчета, а после течността преля и закапа на дълги, лепкави масури в морето. Никола посегна и миг преди да хване ръката на жена си, собствената му аура потече, образувайки зелена ръкавица върху пръстите му, и въздухът се изпълни със силния аромат на мента. Аурите се смесиха — бяла и зелена, — за да образуват лепкаво изумрудено вещество, което капеше от ръцете им, втвърдявайки влажната мъгла в късчета зелен лед, където я докосне, преди да падне във вълните долу.

— Преобразяване — рече Никола. — Един от най-простите алхимични принципи.

— За теб може и да е прост. — Пернел се усмихна.

— Това е моята специалност — съгласи се той. — Достатъчно е само да променим агрегатното състояние на водата от течно в твърдо.

Там, където аурите на двамата докосваха водата, се образува неравен кръг от лед. Пукайки и пращейки, вълните се втвърдиха, уловени, докато се надигат и разбиват в кея, и създадоха леден слой.

Никола помогна на Пернел да слезе до замръзналия кръг в морето. Тя тропна с крак. Ледът изпука, но устоя. Тогава тя заподскача върху него.

— Моля те, не го прави — прошепна Никола.

— Идвай — извика тя нагоре, — водата е замръзнала.

— Да. И трябва да побързаме — каза Алхимика, прехвърляйки се през ръба на кея. — Защото няма да остане така задълго. Морската сол ще го разяде. — Когато скочи върху ледения кръг, той се разлюля и наклони. Пернел моментално пристъпи в другия му край, за да го уравновеси.

Двамата стояха един до друг върху замръзналото късче море. Навсякъде около тях водата бе още течна. Алхимика потри ръце, сякаш правеше топче. Ароматът на мента бе почти непоносимо силен. Той замахна, хвърляйки зелената си аура в ивица, която стигна на малко повече от метър пред тях. Падна във водата и моментално се втвърди в тесен леден мост върху морската повърхност. Ръка за ръка, Алхимика и Вълшебницата стъпиха на пукащия мост.

Когато стигнаха до края му, Пернел замахна и върху водата се образува блестяща ивица бял дим, дълга метър и половина.

Двамата продължиха мълчаливо, създавайки нови и нови отрязъци леден мост пред себе си. Зад тях солената морска вода бързо разтваряше замръзналата пътека. Толкова близо до водата и обгърнати от все по-сгъстяващата се мъгла, те не виждаха нищо и нямаха представа колко близо до брега бяха. Знаеха, че са навлезли в залива, защото вълните бяха по-високи и се втвърдяваха в красиви образни шарки. Но морето около тях бе по-бурно и ледената пътека издържаше само секунди, колкото да успеят да притичат до следващия участък.

Изведнъж Пернел стисна ръката на съпруга си. Той кимна мълчаливо.

Нещо бе изпляскало във водата от лявата им страна. После се раздаде втори и трети плясък. А след това чуха едва-едва, като звук, идещ от далечни слушалки, шумове, подобни на онези, които се носят в зоологическа градина по време на хранене на животните, и осъзнаха, че са близо до острова.

Никола сътвори още един отрязък от пътеката. Тъкмо стъпваха на него, когато от мъглата се надигна чудовище.

А после и второ, и трето.

Нереиди.

Те изскочиха от мъглата с разрошени зелени коси, остри зъби и проблясващи нокти, и се спуснаха към двете фигури, застанали върху топящата се ивица лед посред залива на Сан Франциско.

[1] Стоманени въжета, които придържат мачтата на кораб. — Б.пр. ↑

Глава 30

Нереидата беше огромна.

За разлика от двете си зеленокоси спътнички, тя бе плешива и от едната страна на лицето й минаваше дълъг, стар бял белег с набръчкани вдлъбнатини, а окото й представляваше млечнобял глобус. Устата й зейна и от нея се изтръгна гъргорещ писък; обезобразеното чудовище се надигна на опашката си и замахна с един зловещо заострен камък право към Пернел.

Вълшебницата се дръпна рязко назад и загуби опора. Падна с трясък върху леда, който моментално се разцепи надве. През пукнатината нахлу солена вода.

Никола запрати шепа зелена аура в лицето на създанието. Морската вода, покрила нереидата, замръзна в напукан слой лед — от главата, през гърдите и корема й, та чак до опашката й, — превръщайки я в плътен леден блок. Алхимика изтръгна тризъбеца от пръстите на създанието, миг преди тежестта на леда да го катурне и повлече под вълните. Мушна с оръжието към една нереида, която се мъчеше да издрапа върху пътеката. Тя цопна обратно във водата, пляскайки с опашка.

Все още по гръб, Пернел ритна към третото създание, което се опитваше да я завлече в морето. Запрати късчета лед в очите на нереидата, но тя продължи да се измъква с пълзене от водата, забивайки дългите си нокти в ледената пътека.

Тогава Никола плисна от аурата си в нея. Нереидата моментално се превърна в леден блок, но теглото й отново разчупи пътеката надве, оставяйки Пернел върху мъничък правоъгълен къс бързо топящ се лед.

А водите около тях се изпълваха с нереиди.

Никола притисна ръка към окачения на врата си скарабей и почерпи от резервите си сила. Разперените му пръсти пратиха дебели струи зелена аура през морето. Водата моментално се покри с кристален зелен килим, пленявайки нереидите под повърхността. Те завиха и заудряха по ледената преграда.

Пернел скочи от своето парче лед, точно преди то да се разтопи. Приземи се върху зеления килим и се подхлъзна по замръзналото море. Никола й протегна тризъбеца и тя се улови за него, като при това едва не го събори.

Замръзналият зелен килим се пръсна и морето около тях закипя от свирепи нереиди, вълните се пенеха от зелени коси и рибешки опашки.

Вълшебницата посочи наляво.

— Островът е насам. — Грабна тризъбеца от ръката на съпруга си и замахна към една нереида, която изскочи от водата. Създанието изквича, когато острите каменни върхове отсякоха кичур зелена коса; после се пльосна по гръб на леда и побърза да се шмугне във вълните. Пернел замахна към друга. Създанието се преметна във въздуха, в опит да избегне оръжието, но Пернел успя да го одраска леко отстрани по главата. После Вълшебницата замахна отново. Тризъбецът жужеше от сурова сила, оставяйки във въздуха воня на риба, и тя изведнъж си спомни къде го бе виждала преди: в тунелите под Алкатраз, в ръцете на Морския старец.

— Това е тризъбецът на Нерей — извика тя на Никола. — Чудя се как ли го е загубил.

— Не е било доброволно, бас държа — изсумтя съпругът й. Притиснал ръка към скарабея на гърдите си, той се съсредоточи върху създаването на нов участък от ледения мост, но силите му бързо се изчерпваха. Ледът бе по-тънък и се пукаше още докато тичаха по него. — Не мога да продължа да го правя още дълго.

— Почти стигнахме — извика Пернел през шума от създанията, мятащи се в морето около тях. Макар че се опитваше да пази остатъка от аурата си, знаеше, че нямат голям избор, ако искат да оцелеят. Спомни си едно дребно заклинание, което бе научила от Сен Жермен — нещо ефективно, което не изискваше много енергия. Гъста течност потече от ръцете й и попи в сивия каменен тризъбец, правейки го тъмночервен, а после тъмносин, почти черен. Вълшебницата заби тризъбеца във вълните и цветът потече във водата като петрол. Тя разбърка с оръжието, пращайки мастилени струйки навътре в морето.

— Игнис — прошепна.

Морето пламна, бледи синкаво-червени пламъци заиграха по водната повърхност, озарявайки няколко покрити с водорасли скали. Точно над тях имаше ниска, изцапана с ръжда, стена с метална мрежа в горния й край. А над мрежата, сред дървета и настръхнали кактуси, се виждаше голяма, олющена дървена табела:

Внимание!

Хората, които подпомагат или прикриват бягството на затворници, подлежат на съд и затвор.

Със сетни сили Никола хвърли аурата си над камъните и видя как тя замръзва в редица от груби стъпала. После протегна ръка на жена си и й помогна да мине по хлъзгавите скали. Върховете на тризъбеца разсякоха мрежата и двамата безсмъртни допълзяха на четири крака до влажната и тясна пътека под табелата. Там рухнаха на земята, претърколиха се по гръб и се взряха нагоре към олющената табела.

— Добре дошла на Алкатраз — промълви Алхимика.

Изтощени и разтреперани, те се надигнаха на крака, за да се строполят отново върху една дървена пейка. В миналите години туристите бяха сядали на същите тези пейки, за да гледат към града и моста. Двамата поседяха малко, поемайки си дъх, а после Никола се обърна да погледне към жена си. Мъглата придаваше на лицето й почти неземен вид, правейки го още по-красиво от обикновено.

— Току-що осъзнах нещо — каза той на старофренски.

Пернел кимна.

— Знам.

— Няма да напуснем този остров живи, нали?

— Не, няма.

Глава 31

Хеката — Триликата богиня, седеше в тройната зала на живото дърво.

Залата бе учудващо малка, просто една кръгла стая, издълбана в Игдразил. Беше лъсната и полирана до огледален блясък, а един закърнял чепат клон бе оформен в богато украсен трон. Стените бяха голи и единственият предмет в помещението беше една бяла свещ, дебела и висока колкото възрастен човек, разположена вдясно от трона. Топлият жълт пламък бе предпазван от гигантски кристален глобус с отвор в горната му част и почти невидимата струя черен дим бе опушила идеален кръг на тавана.

Прометей стоеше отляво на трона, скръстил ръце върху широките си гърди. Скатах бе заела позиция до вратата, с гръб към стената. Паламед бе направил същото от другата страна.

Шекспир стоеше до прозореца и се взираше с увиснало чене надолу към сърцевината на дървото. Драскаше си стенографски бележки върху парче жълтеникава хартия с малък нагризан молив. Жана и Сен Жермен стояха хванати ръка за ръка пред трона и гледаха Древната.

С течение на деня Хеката се бе състарила.

Нейната Промяна бе уникална: сутрин тя бе младо момиче, което бавно се превръщаше в зряла жена следобед и бързо се състаряваше в края на деня. На преклонна възраст лягаше да спи в дълъг, тесен, издълбан корен на Игдразил и призори бе отново млада. Момичето, което се събуждаше сутрин, не притежаваше знанията на жената от предишния ден, а старицата, в която се превръщаше вечер, забравяше всичко, случило се през слънчевите часове. Само зрялата жена, която управляваше следобед, когато слънцето е високо в небето, знаеше всичко за другите свои проявления. Тя бе неразривно свързана с дървото, а дървото бе по-старо от това Сенкоцарство, с произход отдавна загубен в мъглите на историята. Мнозина вярваха, че то е разумно.

— Остават ми броени минути, а все още има много неизречено — каза белокосата жена на трона. — Състарявам се бързо и скоро може дори да не знам кои сте. — Зъбите й се белнаха в усмивка на фона на тъмното й лице, но никой не се засмя. Знаеха, че не се шегува.

— Събитията вървят към своя завършек — рече тя бързо, местейки поглед от лице на лице. — Не познавам повечето от вас — макар че идването ви бе предречено от Авраам и това ми стига. Мага ми каза, че човеци от Идните времена ще дойдат, за да се бият заедно с нас за оцеляването на моя свят и за бъдещето на своя. — По роклята й трепкаха и пробягваха цветовете на дъгата. — Живеем в опасно време. Казаха ми, макар че не го разбирам съвсем, че в този конкретен времеви поток съществува възможност да се оформи бъдещето и да се пресътвори всичко. Това звучи удивително, дори безумно, но пък ние живеем в необикновена епоха. Изглежда, някои други се опитват да преправят бъдещето, за да съответства на техните нужди. Авраам и Хронос ме увериха, че ако тези други успеят, тогава безчет милиарди животи просто ще секнат. — Тя поклати глава. — Няма да го позволя.

— Значи се готвите за война — рече Скатах. — Видяхме строяването на войските.

— Не за война. За спасителна мисия. Макар да се страхувам, че няма да свърши добре. — Възрастната жена се обърна и погледна към Прометей. — Всичко готово ли е?

— Да, милейди. — Древният кимна. — Чакаме вашите заповеди.

На челото на Хеката се бяха появили първите бръчици, почти невидими на фона на черната й кожа. Тя се намръщи и бръчките се задълбочиха.

— Знаете ли кой е най-големият дар на един родител към децата му? — попита тя, оглеждайки стаята.

Никой не отговори.

— Независимостта. Да им позволи да навлязат в света и да взимат собствени решения, да вървят по собствени пътища. Ние Древните наследихме истински рай от Архонтите и Великите древни. Не се отнасяхме добре с него и за всеки, който има очи да вижда, е ясно, че ако продължаваме така, този свят е обречен. А ние ще продължим — защото няма желание за промяна. Знаете ли коя е най-голямата грешка, която може да допусне един родител? — попита тя.

Никой не помръдна.

Древната огледа пак стаята.

— Някой от вас има ли деца? — попита тя.

Уилям Шекспир се откъсна от прозореца.

— Аз имах. Две момичета и момче — рече той гордо.

— Ти си разказвачът, Барда, нали?

Шекспир кимна.

— Бях. Някога, много отдавна.

— Кажи ми тогава, разказвачо — коя е най-голямата грешка, която може да допусне един родител? — попита тя.

— Да вярва, че децата му ще са същите като него.

Хеката кимна.

— Светът се променя. Той вече принадлежи на следващото поколение. — Тя посегна и сложи ръка на рамото на Прометей. — Принадлежи на човечеството. Но има Древни, предвождани от Изида и Озирис, или пък следовници на Бастет, които не могат да си представят свят, в който те не управляват. Затова кроят планове да запазят властта си. Те ще ни унищожат. Всички нас: както Древни, така и хора. А това няма да го позволя. — Бързо стареещата жена се изправи. — По-рано днес, когато придобих тази форма, научих, че Бастет и Анубис са въстанали срещу Атон. Краят трябва да е наистина много близо. Време е.

По цялата дължина на Игдразил премина лека вибрация, жужене, от което дебелото дърво затрепери. Пламъкът на свещта затанцува. Прометей моментално се приведе напред, вдигна стъкления глобус и угаси пламъка с пръсти.

Хеката наведе глава и вдигна дясната си ръка.

— Слушайте — прошепна тя.

— Уил, какво става там навън? — извика Паламед.

— Светлините гаснат — прошепна Барда, взирайки се в кухата вътрешност на дървото. — Листата падат като сняг.

Една по една всички светлини в Световното дърво угаснаха. Гласовете замряха.

Скърцането, пукането и въздишките на Игдразил се чуваха ясно.

— Боли го — прошепна Хеката.

Втора вибрация пробяга по дървото.

— Земетресение — прошепна Скатах. Усещаше треперенето му с гръбнака си.

— В последните дни те зачестиха — каза Прометей. Не понечи да запали пак свещта. — Също така в последните дни Древните — и дори някои Велики древни — се върнаха от своите Сенкоцарства и се събраха на Земята. От доста векове насам не се е струпвала толкова много сила на едно място.

— Тези факти не може да не са свързани — рече Сен Жермен.

— Необичайно ли е да има толкова много Древни в града? — попита Жана.

— Необичайно е. Ние сме… — Хеката млъкна за миг и хвърли поглед към Прометей. — Ние сме самотници по природа. Особено онези, които са били драстично засегнати от Промяната.

Прометей се приведе напред.

— Управляващият съвет на Дану Талис заседава тази вечер. А сега, когато Бастет е отнела на Атон контрола над съвета, кой знае какво ще стане. Тя ще се опита да уреди назначаването на Анубис за господар на Дану Талис. Той е създал и контролира анпу. Те ще го подкрепят.

— Атон ще бъде осъден на хвърляне във вулкана — рече Хеката. Гласът й вече започваше да отслабва. Лицето й бе набраздено от дълбоки бръчки и дишането й бе станало накъсано. — А това също няма да го позволя — прошепна тя.

— Значи ще се притечем на помощ на Атон? — попита Прометей. — За да го спасим?

Старицата го погледна намръщено.

— Кого?

— Атон — каза той търпеливо, — законния господар на Дану Галис. Само ти можеш да дадеш заповедта. — Прометей явно се мъчеше да потисне нотката на паника в гласа си. — И ако не я дадеш сега, докато си върнеш отново втория облик утре следобед, ще е твърде късно.

— Боя се, че вече е твърде късно за Дану Талис — прошепна старицата. — Върви, Прометей, върви и доведи Атон у дома.

— А ако това означава война?

— Тогава така да бъде.

Глава 32

Вирджиния Деър стоеше на огромен пазарен площад точно пред една невероятно грозна сграда с формата на пирамида, пазена от високи стени: предполагаше, че е или казарма, или затвор. Затвор, реши тя, съдейки по броя чакалоглави пазачи, обърнати към вътрешността. По цялата дължина на дебелите, наклонени стени, имаше наредени анпу, а други от червенооките създания охраняваха здравите каменни порти. Пирамидата зад стените бе с плосък връх, подобно на онези, които Вирджиния бе виждала в Южна Америка. Към върха водеха тесни, стръмни стъпала. Тя забеляза, че най-горните от тях са оцапани с тъмни петна, и сви отвратено устни.

Изведнъж безсмъртната усети как кожата й настръхва от статично електричество. Същите инстинкти, които я бяха опазили жива и здрава в продължение на столетия, сега вибрираха в нея, предупреждавайки я, че ще се случи нещо. Тя притисна ръка към бялата си роба и усети флейтата, топла и сгушена на сигурно място в калъфа си до плътта й. Една искра прескочи през дрехите й и я жилна по пръста.

Вирджиния закрачи към средата на двора, надалеч от стените, статуите и сновящите хора, и вече бе приклекнала и долепила ръце към земята, когато земетресението разклати с тътен града.

Земята трепереше толкова силно, че във въздуха се вдигна прах. Тълпата наоколо застена — простичък звук, изразяващ краен ужас. Тази реакция я изненада. Земетресението не бе силно — може би четири по Рихтер — и единствените щети се състояха в разместването на няколко от внимателно подредените купчини плодове по сергиите на пазара. Тя се огледа и осъзна, че всички са се обърнали към големия вулкан, извисяващ се над острова. Рехави сиво-бели облачета дим се издигнаха към небето, а после от кратера блъвна колона черен пушек.

Чу се втори тътен и сиво-черният дим изпълни небето над вулкана. Тъмният облак се разпростря настрана, а после бързо се разсея.

В последвалата тишина Вирджиния чу писклив, почти истеричен смях; после изведнъж всички звуци на града се върнаха. Тълпата се люшна към портите на затвора и някой поде ниско скандиране.

— Атон… Атон… Атон…

Обзета от любопитство, Вирджиния се отдръпна, заобикаляйки в гръб растящата тълпа. Това, изглежда, бяха обикновени хора от Дану Талис — ниски, мургави, тъмнокоси. Никой не показваше признаци на заможност. Мнозина бяха боси, никой не носеше бижута или украшения и повечето бяха облечени в обичайните прости бели ризи и роби, макар някои от продавачите на сергиите да бяха с кожени престилки. Почти всички имаха конусообразни сламени шапки, които да ги пазят от палещото слънце. Вирджиния се огледа и не забеляза сред тях хибриди между хора и животни; направи й впечатление обаче, че никой от пазачите не беше човек. Повечето бяха чакалоглави анпу, докато други имаха рога и главите им бяха на бикове или глигани.

Едното крило на гигантската порта се отвори и оттам се втурнаха дузина огромни анпу в черна броня, покриваща цялото им тяло. Те носеха тънки бамбукови пръчки и започнаха да налагат с тях крещящата тълпа, изтласквайки я назад.

Едно момче в мръсна бяла роба — на Вирджиния й се стори, че е на не повече от тринайсет — хвърли към тях шепа развалени плодове. Те полетяха през въздуха и се размазаха върху нагръдника на един анпу. Тълпата избухна в одобрителни възгласи. Група стражи моментално си пробиха път през навалицата и хванаха момчето, което риташе и пищеше. Вдигнаха го от земята и го понесоха към затвора. Една съкрушена от мъка жена се втурна след тях, явно умолявайки ги да пуснат момчето. Последният анпу се обърна, вдигна бамбуковата си пръчка и оголи зъби, и жената се дръпна уплашено назад.

— О, няма да я бъде тая — промърмори Вирджиния. Ръката й се сви около флейтата, която гъделичкаше гърдите й, и тръгна напред.

— Не можеш да се биеш с всичките.

Вирджиния се завъртя. Срещу нея стоеше висок младеж в дълга бяла роба. Долният й край бе преметнат през лявото му рамо, закривайки долната половина на лицето му, а голямата му сламена шапка засенчваше чертите му. Очите му бяха яркосини.

— Не е и нужно — сопна се тя. — Ще се погрижа само за тези грубияни.

— Има още хиляда като тях в укреплението. И десет хиляди, разпръснати из града. С всички ли ще се биеш?

— Ако се наложи — рече безсмъртната, обръщайки се пак към затвора. Анпу бяха хванали няколко души от тълпата — без да подбират мъже или жени, стари или млади, — и ги влачеха към затвора. Тя видя момчето. То още се мяташе в ръцете на огромния анпу и викаше едно име, отново и отново. Вирджиния прехапа устни, гледайки как майката затисна ръцете си с уши и се свлече върху камъните. Стражът анпу държеше момчето високо с едната си ръка и точно преди портата да се затръшне, то престана да се бори и извика с пълно гърло:

— Атон!

Тълпата повтори с рев името.

— Какво ще стане с него? — попита Вирджиния загадъчния мъж.

— Ако има късмет, ще го осъдят да работи в мините или да бъде пратен при робите, които строят пирамидите на Древните.

— А ако няма? — започна тя, но после млъкна, внезапно осъзнала, че младежът говореше на английски. Обърна се пак към него.

— Ако няма, ще го пратят като роб в някое от Сенкоцарствата. Това е доживотна присъда. Някои биха казали, че е по-добре от другия вариант.

— Който е?

— Да бъде хвърлен във вулкана.

— За какво? — попита тя. — Задето хвърли един плод ли?

— Всички наказания са излишно сурови. Предназначението им е да държат хората под контрол. Това е начинът малцинството да управлява мнозинството. Със страх.

— Човечеството трябва да се вдигне — сопна се Вирджиния.

— Трябва.

— Предполагам, че Изида и Озирис са те пратили да ме намериш? — попита тя.

— Не са.

Безсмъртната го изгледа внимателно.

— Познаваш ме, нали?

Ъгълчетата на очите на мъжа се набръчкаха, когато той се усмихна.

— Познавам те, Вирджиния Деър — съгласи се той. — А ако погледнеш през рамото ми, ще видиш още някой, който те познава.

Вирджиния отмести поглед и се взря над дясното рамо на фигурата. Облегнат на стената на входа на една уличка и подпиращ се на една висока откършена пръчка стоеше доктор Джон Дий. Магьосника вдигна сламената си шапка за поздрав.

— Върви при него и чакай. Скоро ще се присъединя към вас.

Вирджиния посегна да хване мъжа за ръката, но една закривена метална кука се уви около китката й.

— По-добре ще е да не ме докосваш — прошепна той ледено. Езици жълт огън запълзяха по куката и безсмъртната почувства как флейтата й стана почти болезнено гореща:

Синеокият мъж кимна и мина покрай нея. Тръгна през тълпата, като внимаваше да не докосва никого, и Вирджиния забеляза, че всички несъзнателно се отдръпват от пътя му. Нетипично развълнувана, усещайки туптящата като второ сърце флейта върху кожата си, тя прекоси площада и се шмугна в тъмната уличка при състарения магьосник.

— Мислех те за мъртъв — рече вместо поздрав.

— Очарователно приветствие. Наистина бях почти мъртъв.

Клатейки леко глава, тя го измери с поглед.

— Трябваше да очаквам, че ще си труден за убиване.

— Бас държа, че не си се сетила за мен нито веднъж — каза той с уморена усмивка.

— Може би само един или два пъти — призна тя сърдечно. — Надявах се да си умрял бързо и се боях, че не си.

— Да не би да долавям нещо като загриженост? — подразни я той.

— Изглеждаш стар — каза тя, избягвайки въпроса.

— Не съм толкова стар, колкото бях. И още съм тук.

Вирджиния Деър кимна.

— Предполагам, че не Изида и Озирис са възстановили младостта ти.

— Не.

— Синеокият мъж? — предположи тя.

Дий кимна.

— Маретю, с ръката кука.

От това име по гръбнака на Вирджиния пробяга тръпка.

— Смъртта — прошепна тя.

— Която ми даде живот — рече Дий, клатейки глава. — В какъв свят живеем! Едно време човек поне знаеше кои са приятелите му.

— Ти никога не си имал приятели — напомни му тя.

— Вярно е. А сега всичко се обърна с главата надолу.

Вирджиния Деър се завъртя към неспокойно шаващата тълпа.

Синеокият мъж бе изчезнал. Видя жената, която бе изгубила сина си. Едно малко момиченце — на не повече от три-четири годинки — се бе вкопчило в полата й.

— Къде е Маретю?

— Отиде да посети някого в затвора.

Деър се обърна пак към Дий.

— Този затвор не ми изглежда да е от онези, в които има отредени часове за посетители.

— Не мисля, че това го безпокои особено. — Магьосника се изсмя. — Той отиде да види Атон.

— Чух хората да викат името му. Кой е той?

— Атон беше господар на Дану Талис — обясни простичко Джон Дий. — Древен, но симпатизира на човеците. На хората — поправи се той. — Сега е затворник и очаква екзекуцията си.

— Докторе — попита Вирджиния, — искаш ли да ми кажеш какво става?

— Де да знаех. — Дий опита да се усмихне. — Знам, само че съм прекарал векове в кроежи и интриги. Мислех се за много умен, да съставям планове, на които са им нужни години или дори десетилетия, за да дадат плод. Изобщо не подозирах, че съм част от нещо по-голямо, замислено от същества, които никога не са били хора и чиито планове обхващат хилядолетия. Днес научих, че всичко, което съм правил, е било или предварително нагласено, или разрешено от тях. Позволявали са ми да правя само онова, което влиза в техните планове — довърши той с яростна нотка в гласа си.

— Срамота — промърмори Вирджиния. — Макар че от мен няма да получиш съчувствие.

— О, ти също не си изключение. Как ще се почувстваш, ако ти кажа, че и ти си била част от този необикновен план? Той обхваща хилядолетия.

Вирджиния се взря внимателно в прегърбения безсмъртен, чиито очи блестяха в полумрака. Никога по-рано не го бе забелязвала, но изведнъж осъзна, че очите му бяха със същия цвят като нейните. Намръщи се, докато си припомняше. И на Макиавели бяха същият цвят.

— Част от план ли?

— Преди малко говорих с един Древен, който бавно се превръща в златна статуя — каза Дий. Бръкна под робата си и извади тъничък правоъгълник, увит в палмово листо. — Помоли ме да ти дам това.

Вирджиния го завъртя в ръцете си.

— Какво е? — попита тя.

— Каза, че било съобщение.

— За мен?

Дий кимна.

— За теб.

— Не е възможно. Откъде е знаел, че ще съм тук?

— А откъде е знаел, че аз ще съм тук? — попита Дий. — Защото той го е планирал. Той и Маретю са планирали всичко.

— Кое всичко? — настоя тя.

— Как кое, Вирджиния? Унищожаването на света.

Глава 33

— О, мразя троловете — изстена Пернел Фламел.

Създанието, което потракваше с нокти по тясната каменна пътека, приличаше на първобитен човек. Беше ниско и тантуресто, с плоско маймунско лице и цялото му тяло бе покрито с мазна червеникава козина, почти неразличима от животинските кожи върху нея. Носеше меч, издялан от кост на животно, измряло още преди да се появят динозаврите. Очите му имаха цвят на мръсен сняг, а когато се усмихна, заострените му зъби бяха ужасяващи.

— Да не би тази твар току-що да си облиза устните? — попита с отвращение Вълшебницата.

— Вечеря — каза тролът с изненадващо чист и ясен глас. Имаше следа от някакъв акцент.

— Те рядко пътуват сами… — започна Никола.

Чу се ново потракване и дращене на нокти по камъка, след което още две създания — едното от тях несъмнено женско — се появиха от кълбящата се мъгла. Дори през мириса на море и гадната миризма на мъглата, вонята, лъхаща откъм тварите, бе отвратителна.

— Не сме тролове. — Лицето на женската се изкриви в погнуса. — Те са мръсни животни. Ние сме Фар Дарг[1] — рече тя гордо.

— Е, строго погледнато, ние сме Фар Дарг — каза едно от създанията. — Ние сме мъжки. Ти си Мна Дарг[2]. Женска.

Вълшебницата въздъхна, облегна се на каменния тризъбец и превърна трите същества в камък с едно махване на ръката.

— Троловете поне искат само да те изядат, а не да те уморят с приказки.

— Можеше и по-зле да е — рече Никола. Тръгна към вкаменените създания и потупа едно от тях — женското, — докато минаваше покрай него. Жълти очи се взираха в Алхимика от каменното лице. — Можеше да са леприкони.

Пернел потрепери.

— Знаеш, че мразя леприконите повече от почти всичко друго.

Движейки се бавно, Алхимика и Вълшебницата поеха по тясната крайбрежна пътека, която водеше към пристанището. Можеха да чуят как нереидите ги следват, пляскайки невидими в морето отдясно.

— Дий не е глупак — каза Никола. Спря, щом стигнаха до мястото, където някога приставаха туристическите корабчета, и се обърна да погледне празния кей. — Събрал е тези твари на острова…

От нощта изникна едно момче с плъше лице и се втурна към Алхимика, протегнало хищно ръце. Докато минаваше покрай Пернел, тя се завъртя и настъпи опашката му, което го накара да спре и да изквичи. То се врътна към Вълшебницата и тя повтори магията, която бе използвала току–що, превръщайки го в камък. Момчето остана с едно отворено око, а другото притворено във вечно намигване.

Без да се обръща, Никола продължи:

— Сигурно е имал готов план за откарване на създанията до брега.

— Единственият начин да се напусне островът е с лодка — рече Пернел. — Може би планът се е променил или пък събитията са се развили прекалено бързо, за да успее да се вмести в новия срок. Не забравяй, че първоначално не се очакваше Тъмните древни да се върнат в Земното сенкоцарство преди Лита. Дотогава остават още две седмици.

— Дий трябва да е имал резервен план. Сигурно му е отнело месеци да докара създанията тук. Но как? На острова няма лей-линии.

Пернел кимна.

— А и никой от нас не е почувствал употреба на огромни количества сила. Трябва да го е направил с лодка.

— Което, както сама каза, е единственият начин да се напусне островът. — Никола се замисли за момент. — Той прати Лотан на брега, за да се развилнее по улиците. Обзалагам се, че планът е бил, докато това отвлича вниманието на всички, от Алкатраз да доплува някое корабче със създания, които да се включат във веселбата.

— А след като Дий го няма, значи Пернатата змия командва парада?

— Или Бастет — подхвърли Фламел. — Знаем, че Дий е работил и с двамата.

— Аз предполагам, че е работил с Кетцалкоатъл. Пернатата змия живее тук или поне наблизо — каза Пернел. — И не забравяй: когато бях пленена на острова, Ареоп-Енап беше нападнат от мухи. Сигурно Кетцалкоатъл ги е пратил.

— Значи Кетцалкоатъл трябва да прати корабче — започна Никола, — но ние не видяхме нищо в морето. Нищо не ни задмина.

— Има и още един вариант — намеси се Пернел.

Никола погледна към нея, а после кимна бавно.

— Освен ако не е вече тук — прошепна той.

— Но къде може да се намира? — попита Пернел, внезапно разтревожена. — На Алкатраз едва ли има толкова много места за пристан.

Никола хвана жена си за ръката и я издърпа до едно табло пред книжарницата, на което имаше карта на острова. Ламинираната повърхност бе покрита с капки роса и той я забърса с длан. Това бе простичка карта, на която всички сгради бяха изобразени в сиво и имаха червени номерца. Над графиката номерцата бяха обяснени с надписи в редуващо се червено и черно.

— Ние сме тук, на пристана — каза той, сочейки долния десен ъгъл на картата. Там се виждаше номер две до един червен кръг, на който пишеше: „Вие сте тук.“

Пернел плъзна пръст по бреговата линия, покрай вишката, караулното помещение и магазина за електроника.

— Какво е номер шест? — попита тя. — Прилича ми на важна сграда.

Никола провери номера.

— Шест е северният път. Пише „Затворническа работилница“.

— Виж склада на интенданта — рече тя. — Голям е и се намира близо до водата, редом с електростанцията. Можеш да приближиш корабче до самия остров и в тази мъгла никой няма да разбере.

— Колко е далеч?

— Никола, това е Алкатраз. На десет минути път е.

— В тази мъгла? — попита той със съмнение.

— Прав си. — Тя извъртя очи. — Може да ни отнеме петнайсет.

[1] Буквално означава червени мъже; създания от ирландската митология. — Б.пр. ↑

[2] Буквално: червени жени (ирл.). — Б.пр. ↑

Глава 34

През обгърналата всичко мъгла над „Голдън Гейт“ отекна звън на метал. Нитен приседна по средата на моста. Можеше да усети вибрацията на платното. Усмихна се, представяйки си как Прометей мята коли от едната страна към другата, за да построи своята преграда. Чу слабия звън на стъкло и се зачуди дали застраховката покрива подмятане на колата по моста „Голдън Гейт“ от един Древен.

Дребният японски безсмъртен седеше с кръстосани крака, а двата му меча лежаха на земята пред него. Той събра ръце в скута си, затвори очи и вдиша през носа, изпълвайки дробовете си със студения нощен въздух. Задържа го, докато преброи до пет, после отвори устни във формата на О и издиша, пробивайки малка дупка в кълбящата се пред лицето му мъгла.

Макар че никога не би го признал пред никого, Нитен страшно обичаше този момент. Не харесваше онова, което предстоеше, но този кратък период — когато всички приготовления за битката са направени и не ти остава нищо друго, освен да чакаш, когато целият свят замира, сякаш затаил дъх — беше специален. Именно в този миг, когато се изправяше лице в лице със смъртта, той се чувстваше напълно жив.

Още като юноша, когато се наричаше Миямото Мусаши, за първи път бе открил неподправената красота на затишието преди битка. Изведнъж всеки дъх придобиваше вкуса на най-изтънчена храна, всеки звук бе отчетлив и божествен и дори на най-отвратителното бойно поле се намираше нещо простичко и елегантно, което да привлече очите му: цвете, формата на някой клон, извивката на някой облак.

Преди сто години Ифа му бе подарила книга за рождения му ден. Той не се осмели да й каже, че е закъсняла с един месец, но пазеше книгата — първо издание на „Учителят“ от Шарлот Броите. Тя съдържаше една фраза, която никога не бе забравил: „Сред живота ние сме мъртви“. Години по-късно бе чул Ганди да взима същите думи и да ги разбърква, за да сътвори нещо, което отекна дълбоко в него: „Сред смъртта животът упорства“.

Нитен отдавна бе разлюбил битките.

Във войната нямаше чест, още по-малко в убиването и никаква в умирането. Но имаше истинско достойнство в това как се държат мъжете в битка. И винаги можеше да открие чест в подкрепянето на справедлива кауза и в защитаване на беззащитните.

Нитен сви длани в скута си и призова малко от своята аура. Тя изпълни шепите му — тъмносиня течност, която трептеше на фона на тъмната му плът, покрита с белези и мазоли от дългите векове държане на меч. Той духна върху нея и тя се сгъсти. Нитен я затъркаля като тесто между дланите си, оформяйки малко синьо топче, преди да я сплеска до неравен правоъгълник от нещо, което приличаше на твърда синя хартия. Безкрайно внимателно той се зае да прегъва краищата на хартията, за да направи деликатната оригами каме (костенурка).

После остави синята костенурка на моста пред себе си, вдигна мечовете и потъна в мрака точно когато първият от Спартите се появи от мъглата.

— Миникуи — прошепна Нитен. — Грозен е.

Безсмъртният се бе сражавал с чудовища и преди и отдавна бе научил, че не трябва да съди по външността. Представите за красота бяха различни във всяка страна и дори във всяко поколение, но той се съмняваше, че някой някога би намерил Спартите за красиви. Дори и друг Спарт.

Създанието бе ниско и набито и приличаше на ходещ на два крака крокодил. Беше високо метър и половина, с широко тяло, груба люспеста кожа и плоска клиновидна крокодилска глава. Огромните му, раздалечени бронзово-златни очи с котешки зеници пронизваха мрака. Когато отвори уста, разкри редици остри зъби и дебел, неподвижен бял език.

Нитен бе виждал представители на змийската раса и преди — те присъстваха в легендите на почти всяка страна по света, а и много от близките Сенкоцарства бяха населени с гущероподобни създания. Гущерите почти без изключение презираха бозайниците, а бозайниците се страхуваха от гущерите.

Създанието бе гологлаво, увито в дълго до колената пончо, което изглеждаше като направено от собствената му кожа. Носеше малък щит, покрит със същия материал, а почти човешките му ръце стискаха голяма тояга с шипове.

Нитен оцени създанието с око на воин.

Спартът бе леко брониран; главата му бе уязвима. Беше въоръжен само с тояга, която не бе толкова дълга като меча на Нитен, така че безсмъртният щеше да има предимството да атакува, без да се приближава твърде много. Почувства се леко разочарован; беше очаквал нещо по-впечатляващо. Може би Кетцалкоатъл смяташе, че видът на Спартите ще ужаси хората и ще ги направи покорни. Но пък опитът на Нитен говореше, че Древните често са зле информирани за расата, която искат да управляват, и за света, който искат да контролират.

Той загледа как създанието се приближава до синята костенурка-оригами. Ако беше интелигентно, изобщо нямаше да се доближи до костенурката; но все пак, ако беше интелигентно, щеше да се оттегли в нощта и да изчака подкрепление. Въртейки глава насам-натам, Спартът се прокрадна до синята костенурка. Ако бе наистина глупав, предположи Нитен, вероятно щеше да падне на четири крака, за да подуши предмета. Безсмъртният стисна по-здраво меча си, докато оценяваше слабите места на противника: щеше да го атакува под мишниците, може би, или в устата.

Спартът падна на четири крака и поднесе глава към оригамито.

Значи бе глупав.

С вихрещо се около него наметало от мъгла, Нитен се втурна от нощта, вдигнал катаната си, а после я спусна със смъртоносно свистене.

И Спартът се раздвижи.

Щитът на гущера се вдигна светкавично и мечът на Нитен изстърга по него сред рой от искри. Дебелата тояга на създанието се стовари в гърдите на безсмъртния и Нитен моментално разбра, че някои от ребрата му са се пукнали. Силата на удара го отхвърли назад, той отлетя с въртене и се изтърколи на земята в далечния край на моста.

Спартът не обърна внимание на падналия безсмъртен. Взе синята костенурка и я метна в устата си.

— Зелен чай — произнесе с дрезгав шепот. — Любимият ми.

Нитен се претърколи на крака, трепвайки от болката в гърдите. Вдиша дълбоко, преценявайки раните си. Две ребра, може би три, бяха счупени, още толкова — пукнати. Сниши се в отбранителна поза и тръгна към създанието.

— Обиждаш ме, безсмъртни — рече Спартът. — Гледаш ме, виждаш едно същество с животински облик и предполагаш, че ще се хвана в грубия ти капан.

Нитен изведнъж осъзна, че в мрака има и други силуети. Спартите се бяха промъкнали към него и сега стояха и го наблюдаваха. Тогава разбра, че е допуснал фатална грешка: беше подценил врага.

Спартът се изправи на задните си крака и тръгна към Нитен, размахвайки тоягата и щита си. Останалите същества ги обградиха в кръг.

— В този свят почитат ли те като велик воин?

— Аз съм Миямото Мусаши. В днешно време се наричам Нитен и съм неизвестен, но хората още почитат човека, който бях някога.

— Сигурно се смяташ за смел воин, за да се изправиш сам срещу нас?

— Смятам, че е нужно да го сторя.

— Ще умреш — изграчи създанието.

— Всеки и всичко умира — каза Нитен, промъквайки се внимателно към Спарта. — А когато аз си отида, ще има още много, които да се изправят срещу вас.

— Значи много ще загинат.

Нитен атакува, докато създанието говореше. Пренебрегвайки болката в гърдите си, той замахна два пъти. Първото движение бе лъжливо и имаше за цел да го накара да вдигне щита си; второто трябваше да му отсече главата.

Спартът блокира меча с тоягата си и при удара нечупливата катана на Нитен се счупи. Три четвърти от острието отлетяха със звън в нощта. Кръглият щит на Спарта замахна и улучи с ръба си лявата ръка на безсмъртния. Тя изтръпна, загубвайки всякаква чувствителност от рамото до върховете на пръстите, и късият му меч издрънча на земята.

— Ние сме Спартите. Трийсет и двама на брой. Винаги трийсет и двама. И сме се сражавали с далеч по-добри от теб, безсмъртни. Ние сме безкрайно по-бързи от всеки човек. Гледам те и все едно гледам движението на охлюв. Мога да видя напрягането на мускулите ти дълго преди да се задействат. Мислиш се за безшумен, но всеки твой дъх е мощен рев и тъпчеш наоколо като слон в тревата.

Ръката на Нитен се раздвижи и назъбеният връх на счупената катана улучи крокодила право в гърдите. С ококорени очи и зейнал от изненада, той залитна назад в мъглата.

— Говориш прекалено много — прошепна Нитен.

Глава 35

Вирджиния Деър се отдалечи от Дий, навлизайки по-навътре в тъмната уличка, като пътем късаше опаковката от палмови листа. В ръцете й остана плосък правоъгълник от изумруден камък. Тя усети сурова енергия да трепти в зелената плочка и моментално позна чувството: флейтата й трептеше по същия начин, когато я използваше.

Изумрудената плочка беше с размери десет на двайсет сантиметра. Вирджиния я завъртя в ръце: и двете й страни бяха гравирани с пиктограми, които смътно наподобяваха някои от древните човешки писания в долината на Инд. Струйки бледозелена аура изникнаха от пръстите на безсмъртната и плъзнаха по плочката, и сенчестата уличка се изпълни с аромата на градински чай. Вирджиния затаи дъх, щом видя как символите потекоха по камъка, менейки формата си, и за кратко изглеждаха като живи: пъплещи дребни мравки, плуващи рибки, пърхащи птици, въртящи се слънчеви дискове.

От много отдавна не беше виждала такова нещо.

Пиктограмите затрепериха и се стопиха в нищото, оставяйки един–единствен ред мистични символи по средата на плочката. После те се размърдаха, запълзяха и образуваха една дума на английски: Кроатоан.

Вирджиния Деър политна към стената сякаш я бяха ударили. После бавно се свлече на земята.

Кроатоан.

Беше още дете, на не повече от двайсет и четири или трийсет месеца, когато бе видяла баща си да изрязва тази дума върху един дървен стълб пред дома им в Роаноук.

Кроатоан.

Устните й безмълвно оформиха думата. Тези букви, тази едничка дума, бяха първите, които бе виждала някога. Тази дума бе първата, която научи. Това бе тайна, която носеше дълбоко в сърцето си. Тайна, която знаеше само тя. Бледозелени сълзи потекоха по бузите й.

Буквите потрепериха и се разпаднаха. На камъка се появиха дребни драскулки, оформящи образи: костенурки и облаци, кит, луна във всичките й фази и слънчев диск се подредиха в тесни редове върху изумрудената плочка. Вирджиния притисна показалец към долния ляв ъгъл и го плъзна бавно надясно, а устните й мърдаха, докато си припомняше езика, който отдавна смяташе, че е забравила.

Аз съм Авраам от Дану Талис — понякога ме наричат Мага — и ти пращам поздрави, Вирджиния Деър, дъще на Еленора, дете на Ананиъс.

От тази дума, Кроатоан, чието значение е известно само на теб, ще разбереш, че всичко, което ти казвам сега, е истина. Така че, когато ти кажа, че съм бдял над теб през всеки ден от живота ти, ще знаеш, че е вярно. Когато ти кажа, че съм те пазил и съм се грижил за теб, ще знаеш, че също е вярно. Аз те насочих към пещерата в Големия каньон, където откри безценната си флейта. Аз ти позволих да убиеш своя Древен господар и те защитих от последствията.

Знам коя си, Вирджиния Деър, и което е по-важно, знам какво си. Знам какво търсиш, какво ти е нужно повече от всичко на този свят.

И днес можеш да постигнеш онова, за което цял живот си копняла.

Днес можеш да промениш света.

Ти няма да крачиш из Земното сенкоцарство още над девет хиляди години. И въпреки това получаваш тази плочка от мен днес. Ще я държиш в ръцете си броени часове, след като е напуснала моите. Когато за първи път започнах да следя твоята времева линия, не съм и предполагал, че тя ще се извърти назад и двамата ще се озовем на един и същи континент в един и същи времеви поток.

Ти си забележителна жена, Вирджиния Деър.

Оцеляла си, когато всички около теб са умрели. И не само си оцеляла. Процъфтяла си. Живяла си сама и дива в горските дебри. Но никога не си била наистина сама. Чудила ли си се някога защо вълците не те нападаха и защо мечките те избягваха, защо никога не си се разболявала от развалена храна или застояла вода? Дори в най-дълбоката зима, когато дебел сняг покриваше земята, никога не те е хващала болест. Никога не си изпитвала недостиг на храна, никога не си гладувала, дори не си чупила кост или зъб. Когато чумата покоси местните племена, ти остана незасегната. Когато враговете ти дойдоха да те търсят, се изгубиха в гората. Когато траперите те издирваха за награда, ги сполетя внезапна и загадъчна кончина.

Ти живя наистина вълшебен живот.

И докато аз те наблюдавах, Маретю, мъжът с куката, те пазеше. Той беше твоя сянка, твой закрилник. Двамата заедно се грижехме за безопасността ти, защото знаехме, че един ден ще имаме нужда от теб.

И ето, че днес си ни нужна, Вирджиния Деър — както винаги си искала да си нужна някому.

След като си осиротяла още като дете и в продължение на години си живяла сама, без надзор, би трябвало да станеш егоистична, алчна и може би малко луда.

Но ти не си такава.

Това свидетелства за твоя кураж, за силата на волята ти, за твоя характер.

Когато имаше излишна храна, ти я споделяше с местните племена. Дори когато имаше само колкото за себе си, пак оставяше пакетчета с храна, висящи по клоните на дърветата. Стараеше се капаните и мрежите им да са винаги пълни. Грижеше се за тях по начини, по които никой не се е грижил за теб. Местните го знаеха и те почитаха заради това.

Ти прие безсмъртието от един Древен, когото презираше, просто за да имаш повече време да помагаш на онези, които са в нужда. И от векове насам криеш жаждата си за справедливост зад маска на незаинтересованост. Малцина те познават, а дори и тези малцина смятат, че се интересуваш само от себе си. Даже английският магьосник, който мисли, че те познава по-добре от всеки жив човек, не знае нищо за теб. Не познава истинската Вирджиния Деър.

Аз обаче те познавам.

Знам, че винаги си презирала високомерието на властите. Винаги си се застъпвала за онези, които нямат собствен глас. А сега се намираш в земя, където има цяла една безгласна класа, където шепа Древни, много от тях толкова подвластни на Промяната, че са станали почти неразпознаваеми, продължават да стискат властта. И което е по-лошо, нямат намерение да я пускат. Смятат да унищожат ши поробят човечеството. И са твърдо решени да сложат край на света, който познаваш, в който си израсла. Хората в Дану Талис имат нужда от глас, Вирджиния Деър. Имат нужда от някой, който да говори от тяхно име.

Имат нужда от теб.

Сълзите на Вирджиния се изпаряваха със съскане от камъка.

Една загърната в бяла роба фигура влезе в уличката и безсмъртната премигна бързо, за да скрие сълзите си. Досега никой мъж не я бе виждал да плаче.

Пъхна плочката под ризата си. Допирът на камъка върху кожата й бе хладен.

— Аз също получих една такава — рече тихо Маретю. — Авраам ги остави за онези, които обича или уважава. За Дий нямаше — добави той, присвивайки насмешливо очи.

— Не познавам този Авраам — каза тя. Очите й бяха влажни от непролети сълзи.

— Само че той те познава — отвърна Маретю.

— По неговите думи, ти също си бдял над мен в гората.

— Така е.

— Защо?

— За да си в безопасност. Авраам те пазеше от неприятности, грижеше се да си нахранена и облечена. А аз… ами аз те закрилях.

— Защо?

— Някога беше мила с мен… или по-точно ще бъдеш мила с мен в бъдещето.

— Познавам те, нали? — прошепна Вирджиния. — Срещала съм те и преди.

— Да.

— Името ти невинаги е било Смърт — каза тя.

— Имал съм много имена.

— Ще разбера кой си — обеща Вирджиния. — Ще открия истинското ти име.

— Можеш да опиташ. Току-виж си успяла.

— Ще те хипнотизирам с флейтата си — заплаши го тя полунашега. — Тогава ще ми кажеш.

Маретю поклати глава.

— Никой магически предмет не може да ми повлияе.

— Защо?

— Заради това, което съм — рече той простичко. — Но трябва да знам: с нас ли си, Вирджиния? Ще се биеш ли за хората на Дану Талис и бъдещето на твоя свят?

— Нужно ли е да питаш?

— Трябва да чуя твоето да.

— Да — каза тя простичко.

Глава 36

Софи Нюман се взря в отражението си в огледалото с полирана сребърна рамка. В първия миг не можа да се познае.

Спомени затрепкаха и затанцуваха.

… за момиче в сребърна броня на върха на една пирамида…

Тя премигна и пред нея се изниза бърза поредица от образи на момичета и млади жени през вековете, в най-разнообразни костюми, някои в битка, други на полето или в класната стая, в пещери и замъци, и в палатки сред брулени от вятъра степи…

И макар че лицата им бяха различни, всички имаха руса коса и сини очи.

Софи посегна и докосна стъклото. Осъзна, че вижда своите предшественички през хиляди години и стотици поколения. Но дали тя бе първата или последната в тази редица?

Беше намерила сребърната броня, когато се върна в стаята си. Тя лежеше на леглото като триизмерен метален пъзел. Софи приседна, вгледа се в нея и дълго мисли дали да я облече.

Накрая, по причини, които не разбираше съвсем, започна да си я слага част по част.

Младата жена, която се взираше сега в нея от огледалото, бе облечена в полупрозрачна сребърна броня, изработена по формата на тялото й. Прилягаше й толкова плътно, че не би могла да е направена за никой друг. Бронята нямаше украса и бе полирана до огледален блясък. През метала се виждаше отчасти меката като коприна ризница отдолу. Беше обута във високи до коляното сребърни ботуши, обшити с велур, със страховити шипове на пръстите, а сегментираните й сребърни ръкавици бяха снабдени с дълги нокти. На Софи не й харесваше дори да ги гледа. Към гърба й бяха прикрепени две празни сребърни ножници и макар че тя претършува стаята и гардероба, не можа да открие никъде оръжия.

На вратата се почука.

— Аз съм — извика Джош.

— Отворено е — отвърна Софи.

Джош влезе в стаята, облечен в почти същата броня. Неговата обаче бе златна, както и ризницата под нея. Той се смееше и очите му блестяха от удоволствие.

— Някога мислила ли си, че ще ни дадат брони? — Джош отвори и затвори ръце, сгъвайки пръстите си. Металът шушнеше като коприна. — Това е метал, но същевременно е и стъкло. Някакъв вид керамика или нещо от този род. Сигурно е много високотехнологично.

Софи гледаше брат си в огледалото.

— Твоята по мярка ли ти е?

— Пасва ми като ръкавица — започна той, а после млъкна. — Мислиш ли, че са изработени за нас?

Софи кимна. Нямаше никакво съмнение.

— Специално за нас.

Той се завъртя бавно.

— Какво мислиш — готина е, нали?

Тя се усмихна.

— Супер е. Имаше ли някакви проблеми с обличането й?

Той поклати бързо глава.

— Знаеш ли, мислех си за това. Беше странно — напъхах се в нея, като че ли съм я носил цял живот. Знаех къде е всяка закопчалка, къде влизат всички ремъци, как да я пристегна.

Софи кимна.

— Аз също. — Потупа го по рамото, където се виждаха празните ножници. — Изглежда, не ни вярват достатъчно, за да ни дадат последната част от костюмите ни.

— Обзалагам се, че тези са предназначени за четирите Меча на силата. Два за мен, два за теб.

— Чудя се кои ли два ще получиш ти? — попита небрежно Софи, макар че някъде дълбоко в съзнанието си вече знаеше отговора.

— Дий използва мечовете, за да създаде лей-портала на Алкатраз. — Джош престана да се оглежда и се взря в сестра си. — Мечовете паднаха ли през портала с нас? Не помня да съм ги видял.

— Аз помня — отвърна Софи. — Когато скочих след теб, те се катурнаха в дупката. Видях ги, когато отворих очи. Помислих ги за ръждиви парчета метал, но после Озирис ги събра точно преди да отлетим и аз осъзнах, че са важни.

— И сега какво? — попита Джош.

Софи хвана брат си за ръката и го отведе до стъклената стена. Бутна я и излезе в градината. В ароматния въздух се долавяше слаба воня на сяра от вулкана и се виеха ситни частици черни сажди и сива пепел. Градината бе пуста и Софи поведе Джош към един фонтан, където каменен мамут изстрелваше във въздуха струя вода от вдигнатия си хобот. Ромонът на водата бе тих и мелодичен.

— Какво ще правим? — попита тя с напрегнат шепот. — Всеки път, като започна да мисля за ставащото, ми призлява. Тези хора… — Тя махна с ръка по посока на къщата. — … Тези хора — дори не съм сигурна дали са нашите родители — са толкова различни.

— Наистина са различни — съгласи се Джош. — Известно време си мислех, че мама и татко са били отвлечени и заменени с двойници, като във филма „Нашествието на крадците на тела“.

— А сега? — попита Софи.

— Сега мисля, че са същите хора, с които сме израсли. Изглеждат като тях, вървят и говорят като тях, дори имат същите дребни особености, но не са хората, които познаваме.

— Не са — съгласи се Софи.

— И явно след като вече сме тук, под техния контрол, са зарязали всички преструвки от Земята. Виждаме ги такива, каквито са в действителност. — Той топна ръкавицата си във водата и загледа как тя се оцветява в златисто. Въздухът изведнъж замириса на цитруси. — Виж! Това е портокалов сок!

— Джош. Съсредоточи се!

— Звучиш ми точно като мама или Изида, или както там й е името. Те са различни — повтори той. — Но знаеш ли какво: вкъщи те винаги си бяха малко странни. Не бяха като нормалните родители.

Софи кимна.

— Не съм сигурна какви са нормалните родители — призна тя.

— Помисли си. Те не ни окуражаваха да имаме приятели. Никога не са ни оставяли да спим у някой друг. Никога не сме ходили на излети.

— И постоянно сменяхме училищата — прошепна Софи. — Те са ни изолирали.

— Точно така.

— Но ние все пак имахме приятели.

— Случайни приятели, но не и най-добри приятели. Коя е твоята най-добра приятелка? — Джош изгледа предизвикателно сестра си.

— Ами, Ел…

— Която е в Ню Йорк и не си я виждала от колко време?

Софи кимна.

— От много.

— Ние никога не сме имали нормално детство — продължи Джош. — Татко — Озирис, отсега нататък ще го наричам просто Озирис — е прав: ние бяхме обучавани на необикновени неща. Не ме разбирай погрешно, някои от тях бяха забавни. Но нима посещаването на археологични разкопки е нормална семейна екскурзия? В годината, когато исках да отидем в Дисниленд, отидохме в Мачу Пикчу.

— Където ти стъпи в…

— Знам. Изучавахме история, археология, показваха ни древни езици, водеха ни по музеи да гледаме оръжия и брони. — Той почука с метални пръсти по гърдите си. — Когато за първи път видях това, ми се стори страшно познато. Колко други шестнайсетгодишни…

— Петнайсет и половина — поправи го Софи.

— … петнайсет и половина годишни знаят, че това е броня в готически стил от края на петнайсети век.

Софи се засмя.

— Аз не го знаех.

— Но аз го знаех.

— Ти си малко вманиачен на тази тема.

— Как се наричат обувките ти? — попита той.

Софи сведе поглед към металните си ботуши с шипове.

— Сабатони — отвърна моментално.

Джош се ухили.

— Сигурен съм, че всеки петнайсет и половина годишен знае това. Бас държа, че модерната ти приятелка Ел сигурно има някой чифт.

Софи се засмя.

— Тя щеше да си ги купи от бутик в Гринуич Вилидж.

— И да ти прати дълъг имейл…

— Със снимки…

— Със снимки на обувките, на бутика и на кафето с поничка, което е изпила после.

Въздухът затрепери, една вимана прелетя ниско над къщата и се скри от поглед. И двамата зърнаха Озирис на пилотското място и смехът им заглъхна.

— Те са ни подготвяли — каза Софи. — Обучавали. Така че какво ще правим?

— Каквото чувстваме, че е правилно — отвърна той.

— Правилно за кого? За нас, за тях?

— Когато се съмняваме, ще следваме сърцата си. Думите могат да бъдат фалшиви, образите и звуците могат да се манипулират. Но това… — Той се потупа по гърдите, над сърцето. — Това винаги е истинско.

Софи го погледна, а очите й бяха ококорени от изненада и възхищение.

— Някой ми го каза — добави той бързо и по бузите му изби руменина.

— Фламел? — предположи тя.

— Дий.

Плъзгащите се стъклени врати се отвориха и се появиха Изида и Озирис. Бяха облечени в прости бели керамични брони и всеки от тях носеше два меча, по един във всяка ръка.

— Изглеждат като излезли от „Междузвездни войни“ — промърмори Джош. Затананика си тихичко „Имперския марш“.

Сестра му прехапа устни и го побутна със заострения си ботуш, за да го накара да млъкне. Нещо й подсказваше, че смехът няма да бъде приет добре.

Изида и Озирис спряха пред децата — Изида пред Джош, а Озирис пред Софи.

— Изглеждате великолепно — рече Изида. — Ще направите отлично впечатление.

— Изглеждате като владетели — съгласи се Озирис. — А всеки владетел има нужда от меч, символ на властта и могъществото. И е съвсем справедливо легендарните близнаци да имат по два меча-близнаци.

Изида вдигна двата меча, които държеше. Те бяха почти еднакви; имаше само дребни разлики в детайлите по кожените им дръжки. Всеки от тях бе дълъг около петдесет сантиметра и бе изработен от едно–единствено парче блещукащ сив камък.

— Тези мечове са стари, по-стари от Древните, от Архонтите и дори от Предтечите. Говори се, че били направени от Земните господари, но се съмнявам: те са използвали различни материали. През хилядолетията тези мечове са имали множество имена и са били носени от императори и крале, от рицари и прости воини. Но винаги са били твои, Джош. — Тя вдигна високо двата каменни меча и слънцето заблестя по остриетата им. — Това е Кларент, Огнения меч, а това е неговият близнак Ескалибур, Ледения меч. — Докато говореше, Изида мина зад Джош и пъхна двата меча в празните ножници на гърба му: Кларент отляво, Ескалибур отдясно.

— А ти, Софи, ще носиш Дюрандал, Въздушния меч, и Жуайоз, Земния меч — каза Озирис, пъхвайки мечовете в празните сребърни ножници на гърба на момичето. — Това са оръжията, носени от владетелите на Дану Талис от поколения насам. Сега са ваши.

Изида и Озирис отстъпиха назад.

— От хилядолетия мечтая за този миг — прошепна Изида. — Мига, в който легендарните близнаци ще застанат пред нас в броните на господари на Дану Талис.

— Хайде — каза Озирис — да вървим да предявим рожденото ви право.

Глава 37

Той беше Атон, господар на Дану Талис.

Вчера бе властвал над най-великата империя, простирала се някога по земята.

Вчера милиони го бяха боготворили, почитали и уважавали: Велики древни, Древни, човеци и всички останали, дори животните и хибридите му бяха отдавали почит. През дългия си живот беше постигнал толкова много, но най-голямата му гордост бе, че бе обединил населенията на островната империя и на света отвъд.

Вчера бе срещнал Смъртта.

И в този миг всичко се бе променило.

Беше предаден от майка си и брат си, обвинен в измяна, пленен и хвърлен в една килия дълбоко под Тартар[1], крепостта затвор. На това ниво имаше една–единствена килия: кръгла каменна клетка върху кръгъл остров насред бълбукащо езеро от лава. Единственият път до и от острова беше подвижен каменен мост — бяха нужни трима огромни анпу, за да го вдигнат и да го поставят на мястото му. Въздухът бе нажежен като в пещ и почти не можеше да се диша заради изпълващите го частици горящ камък и песъчинки. Лава се плискаше по брега на острова, обливайки го с дълги струи разтопен камък. Те още не бяха изгорили Атон, но той знаеше, че е само въпрос на време.

При нормални обстоятелства никой затвор не би могъл да го удържи. Той бе неизмеримо могъщ и като господар на Дану Талис беше учил в големите библиотеки по целия свят и в Сенкоцарствата. Притежаваше най-голямата съществуваща колекция от знания на Архонтите и Предтечите и бе извършвал експерименти, които биха предизвикали ужас у неговите поданици и биха уплашили дори най-близките му приятели.

При нормални обстоятелства той щеше да строши решетките, да превърне лавата в кадифен килим и спокойно да си тръгне.

Но обстоятелствата не бяха нормални и честно казано, той бе позволил това да се случи. Когато брат му Анубис дойде за него със стражите анпу, Атон можеше да ги унищожи всичките, превръщайки ги в прах. Но не го бе сторил. Беше се предал и бе позволил да го хванат и оковат.

Гривните на китките и глезените му и веригата около кръста му бяха от желязо с живачна сърцевина. Повечето Древни имаха алергия към желязото, а преминалите през Промяната бяха особено чувствителни към него. А Промяната отдавна вече работеше над Атон. За разлика от брат си и майка си, които бяха заприличали на животни, той бе запазил до голяма степен човешките си черти, но те бяха леко изменени: черепът, носът и челюстта му се бяха удължили, устните му бяха надебелели, а жълтите му очи се бяха скосили.

Атон усещаше как отровата прониква в кожата му и трябваше да използва всичките си сили и цялата си аура, за да противодейства на огъня, който се разливаше по тялото му. Но силите му нямаше да издържат още дълго и тогава желязото щеше да го надвие. Щеше да умре в ужасни мъки. Усмивка изви дебелите му устни. Разбира се, вероятно щяха да го хвърлят във вулкана преди това.

Издрънча тежка врата.

От другата страна на езерото от лава се появи правоъгълник от бяла светлина. Две криви фигури минаха през него и отстъпиха встрани, а след тях се появиха трима огромни анпу. Атон се приближи към решетките, като внимаваше да не ги докосва, и се взря с присвити очи през топлинните вълни, трепкащи над червено-черната лава. Зениците му се превърнаха от кръгове в хоризонтални линии.

Анпу заеха позиции до дългия, тесен каменен мост, хванаха го и го поднесоха над лавата. Той се намести с треперене, което премина през цялата килия. Двете фигури тръгнаха по него: едната бе нисък мъж с кожената престилка на тъмничар, а другата — по-висока, увита в бяла роба и със сламена шапка.

Атон позна първо тъмничаря, Дагон. Той спадаше към една от водните раси от едно близко Сенкоцарство. Носеше големи предпазни очила от кожа и кристал, така че изпъкналите му очи да не пострадат от жегата. Когато заговори, зад тънките му устни се видяха два реда малки остри зъби.

— Имате посетител, господарю Атон. Пет минути — каза той, след което се обърна и тръгна обратно по моста, оставяйки втората фигура сама в килията.

— Изненадан съм, че си успял да подкупиш Дагон — рече нехайно Атон. — Рибешкият народ се смята за неподкупен.

— Не съм го подкупвал — каза Маретю. — Предрекох му бъдещето.

— Той поне има такова. — Атон се усмихна със стиснати устни.

— Казах му, че след десет хиляди години ще се озове в река, вкопчен в двубой с непобедима жена-воин, и че ако й каже моето име, тя ще го пусне.

— И той ти повярва? — попита изненадано Атон.

— Аз съм Смъртта. Няма нужда да лъжа.

— На анпу също ли им предрече бъдещето?

— Те нямат такова — отвърна кратко Маретю. — Но не, не съм. — Изпод бялото му наметало се появи извивката на метална кука. — Беше далеч по-лесно да ги омагьосам. Те са примитивни създания и магията няма да остави следа.

— Дошъл си да ме освободиш ли? — попита Атон.

— Мога да го направя, ако поискаш — рече Маретю.

— Но това не влиза в плана ти, нали?

— Не, не влиза. Но пак мога да те освободя, ако такова е желанието ти.

Атон пренебрегна въпроса.

— Кажи ми какво става — рече той.

— Щом хората в Дану Талис разбраха, че си задържан, започнаха да се събират пред затвора и Храма на слънцето. Имаше известни безредици. Ще има и още — обеща той. — Хората те обичат.

— Трябваше да правя повече за тях — промърмори Атон.

— Направи достатъчно. Хвърлянето ти в затвора разгневи както поданиците ти, така и приятелите ти. Хеката прати Дървесния народ да те освободи. Предвожда ги Уицилопочтли. Вярно, не са много, но са достатъчно, а и това ще даде кураж на хората да въстанат.

— А ако не го сторят?

— Ще го сторят — увери го Маретю. — Аз им дадох глас. Някой, който да говори от тяхно име. Единствените истински променливи са близнаците. На чия страна ще застанат те?

— В размирни времена децата са склонни да вземат страната на родителите си — каза Атон.

— Това ще се промени, ако открият, че Изида и Озирис не са техните родители — рече Маретю.

— На тях им предлагат империя — напомни му Атон. — Това може да изкуши всекиго.

— Но те не са случайни хора. Те са легендарните близнаци.

— Мечовете ще бъдат у момчето — прошепна Атон, — а това е опасно.

— Пирамидата ще притъпи силите им — рече тихо Маретю и почука с куката си по решетките, откъртвайки малко парченце камък.

— А момчето силно ли е? — попита Атон. Един огромен мехур от лава се пукна, правейки за кратко въздуха невъзможен за дишане, и Древният се закашля.

— По-силно е, отколкото си мисли. Освен това ще носи Ескалибур. Двата меча имат склонността да се неутрализират взаимно.

— Какво ще стане сега, Смърт? — попита Атон.

— Управляващият съвет се събира. Всеки Древен, който може да ходи или да пълзи, е тук. Бастет и Анубис чакат, убедени, че Анубис ще бъде признат за твой наследник. А Изида и Озирис пътуват натам с близнаците.

Атон поклати глава.

— Как ми се иска да бъда муха на стената на това събрание.

— Мисля, че желанието ти ще се сбъдне — усмихна се Маретю.

— Първата точка в дневния ред е процесът срещу теб. А изпълнението на екзекуцията ти ще бъде оставено на следващия владетел — Анубис или близнаците.

— Брат ми няма да има проблеми с това. — Той повдигна вежда. — Чудя се как ли ще реагира на появата на близнаците?

— Не много добре, предполагам. А Бастет ще бъде бясна!

[1] Подземният свят в гръцката митология. — Б.пр. ↑

Глава 38

Мъглата се завихри и Спартите се струпаха около беззащитния Нитен. Един замахна светкавично към него и ударът улучи мъжа в бедрото. Нитен изпъшка от болка и падна на моста. Лежейки по гръб, погледна нагоре към гущероподобните създания и осъзна, че ще умре. Изпитваше само едно съвсем слабо съжаление: винаги бе искал да умре в любимата си Япония. Бе накарал Ифа да му обещае, че ако загине в някоя чужда страна или Сенкоцарство, ще отнесе тялото му в Рейган-До[1] в югозападната част на страната. Но Ифа я нямаше. Той никога нямаше да изпълни обещанието си да я освободи. И никога нямаше да почива на родна земя.

— Ще те убием бавно — каза едно от създанията с момчешкия си глас. Пристъпи към безсмъртния и погледна надолу със зейнали челюсти, а от зъбите му се стичаше зловонна слюнка.

В този момент една тойота приус излетя от мъгливата нощ и се стовари върху две от съществата, размазвайки ги върху моста. Цялата метална структура се разтресе и заехтя като камбана.

Спартът, надвесен над Нитен, се завъртя изненадано. Безсмъртният притисна гръб към моста и ритна нагоре с всички сили. И двата му крака улучиха създанието под брадичката. Крокодилските челюсти се затвориха с трясък и то изпусна тоягата си, съскайки от болка. Нитен улови оръжието, преди да е паднало, и го стовари върху пръстите на краката на Спарта. Онзи запищя като врящ чайник, подскачайки на един крак. Нитен стовари тоягата и върху другия и чу как нещо изхрущя. Създанието се катурна, а писъците му станаха толкова високи, че човешкото ухо вече не можеше да ги чуе.

Втора кола, стар фолксваген бръмбар, заподскача по моста, мятайки искри, и се заби в други двама Спарти.

От нощта изникна Прометей, стиснал с две ръце пред себе си огромен меч. Две от крокодилоподобните създания се втурнаха към него и гигантското острие изсвири във въздуха. Единият Спарт вдигна щита си. Мечът иззвънтя и отскочи от него сред рой от искри, събаряйки създанието на земята. Второто се опита да парира удара с тоягата си. Мечът я изби от ръцете му и тя отлетя през парапета, за да цопне във водата далеч долу. Останали без оръжия, двете създания бързо се оттеглиха в мъглата.

Древният зае позиция над падналия безсмъртен.

— Ранен ли си?

— Дай ми минутка да се изцеря. — Нитен се надигна бавно на крака. Въздухът около него трепкаше в синьо и в мъглата се носеше аромат на зелен чай. Аурата на Нитен се сгъсти около кръста и по средата на гърдите му, покривайки раните. — Сега ми трябват само ден-два в леглото и ще съм добре. — Той вдигна от земята късия си меч.

— Няма шанс за нещо подобно. — Прометей се ухили. — Да се оттегляме назад по моста. Вече подредих всички коли. Не бива да позволяваме на нито един Спарт да се промъкне.

Нитен закуцука след Древния.

— Благодаря ти — каза той. — Ти ми спаси живота.

— А преди тази нощ да свърши, ти без съмнение ще спасиш моя. — Прометей пак се усмихна.

— Мислех, че не си воин — рече Нитен.

— Не съм — отвърна Прометей. — Но съм участвал в достатъчно битки.

— Мисля, че убих един от тях — промърмори Нитен. — А първата кола, която ти метна, видя сметката на още двама.

— Мъртви ли са?

— Не съм сигурен. Но върху тях падна кола. Фолксвагенът помете още двама, а аз смазах пръстите на краката на един. Тоест, ако имат пръсти — добави той.

— Двамата, които улучих с фолксвагена — видя ли ги да стават? — попита Прометей.

— Видях как колата ги удари — човек не би предположил, че крокодилско лице може да изразява изненада, но ще сбърка! Те паднаха и мъглата ги погълна. Вероятно са мъртви — каза Нитен.

В този момент капакът на фолксвагена излетя от мъглата като смъртоносно фризби. Късият меч на безсмъртния се стрелна нагоре и разсече тънкия метал, сякаш бе фолио, и двете части на капака отлетяха встрани — едната наляво, а другата надясно.

— Може пък и да не са мъртви — промърмори той.

Прометей бе изградил върху моста едно голямо V от коли. Те бяха обърнати странично и наредени по две на височина с колелата навътре. В дъното на V-то имаше пролука, колкото да мине един човек.

— Идеално — каза Нитен, възхищавайки се на резултата.

— Идеята беше твоя.

Японският безсмъртен пренебрегна комплимента.

— Можем да ги задържим тук — каза той. — Няма да преминат. А, и между другото, нали помниш, че ти казах да не използваш червената си броня?

Прометей кимна.

Нитен се взря в приятеля си и си промени мнението.

— Забрави го. Използвай бронята. Те знаят, че сме тук, и са бързи — много, много бързи. Ще имаме нужда от всяко предимство, което можем да намерим.

Разнесе се дъх на анасон и грамадната червена броня изникна около Древния. Той хвърли поглед към Нитен.

— Ти няма ли да се преоблечеш?

Безсмъртният поклати глава.

— Изцеряването отне голяма част от енергията ми. Трябва ми малко време, за да презаредя. — Той завъртя в ръце меча си и тоягата на Спарта.

— Тогава нека аз поема първата смяна — каза Прометей. Зае позиция по средата на отвора и завъртя глава насам-натам, за да раздвижи схванатите си мускули. — Почини си малко. Излекувай се, ако можеш.

— Те няма да ни оставят да почиваме — рече мрачно Нитен. Още докато говореше, във въздуха се мярна някакво движение и мъглата се завихри. — Ето ги, идват.

Шест създания се втурнаха по стесняващия се тунел. Бяха почти еднакви на външен вид и макар че повечето бяха въоръжени с тояги, две носеха къси мечове за мушкане. Всички имаха щитове.

— Изглеждат ми недоволни — измърмори Прометей.

— Не са свикнали да губят — каза Нитен, надзъртайки над рамото на Древния. — Това ще ги ядоса, но пък ядосаният враг допуска грешки.

Ограденият с коли път се стесняваше — първо побираше четирима Спарти един до друг, после трима, после двама. Накрая само едно създание застана пред Древния. Скочи към него с тоягата си, докато другите се блъскаха отзад, мъчейки се да се приближат.

Огромният меч на Прометей се стовари върху драконовия воин и смачка щита му. Тоягата с шипове се плъзна с писък по оръжието на Древния. Прометей протегна бронирания си крак и настъпи създанието по босите пръсти.

Спартът изсъска и златистите му очи се оцъклиха. Прометей направи крачка напред, обърна меча си и стовари тежката му дръжка върху главата на създанието. То се свлече върху другите, препречвайки им пътя. Те го хванаха и го издърпаха назад, позволявайки на следващия да се промъкне.

— Ще си платиш за това… — започна Спартът, а после облечената в метална ръкавица ръка на Прометей се стрелна и го сграбчи за муцуната. Древният тресна гущера по черепа с дръжката на меча и го запрати назад към другарите му. Всичките шестима се проснаха на земята.

— Това не е толкова зле — изсмя се Древният. — Започвам да се забавлявам.

Мъгливият въздух се завихри и изведнъж от нощта полетяха четири зловещо назъбени копия. Огромният меч на Прометей проблесна и се завъртя. Той успя да посече две от тях във въздуха и те отлетяха разполовени в нощта. Но останалите две удариха в нагръдника му и го пръснаха.

Древният рухна, без да издаде и звук.

[1] Пещера в Япония, където Миямото Мусаши живял през последните години от живота си. — Б.пр. ↑

Глава 39

— Майко! Стига си се суетила около мен. — Анубис осъзна грешката си още докато думите излитаха от устата му.

Бастет се врътна и се отдалечи с широки крачки, а черното й наметало от метално фолио се влачеше по пода с шум, от който Анубис целият настръхваше.

— Суетене — изфуча тя. — Така ли му викаш? Суетене? Е, извинявай, че се опитвам да направя сина си владетел на една империя!

— Майко… — въздъхна Анубис.

Коткоглавата Древна му обърна гръб, подпря косматите си лакти на перваза и се взря в града. Острите й нокти дълбаеха бразди в камъните.

— Знаеш ли колко време съм крояла планове, за да ни доведа до този момент?

— Майко.

— Какви жертви съм правила?

Анубис знаеше кога да се признае за победен.

— Да, майко.

Огромният Древен застана до Бастет. Облегна се на стената и скръсти ръце на гърдите си. Когато тя бе в такова настроение, беше по-лесно — и по-безопасно — да не спориш с нея. И макар че Анубис командваше една от най-големите армии на света и беше създал анпу — на които вече започваше да прилича, след като Промяната го бе завладяла, — той все още изпитваше страхопочитание към майка си.

— Просто съм нервен — призна той. Дългите му зъби се притискаха в брадичката му.

Бастет омекна.

— Няма причина да си нервен. Ти си от рода на Аменхотеп. Аз управлявах заедно с баща ти, брат ти управляваше, така че редно е и ти да управляваш. Много малко от Древните ще ти се противопоставят. Дори Изида и Озирис ще дойдат тази вечер. Те ще ни подкрепят — каза тя уверено.

Анубис се огледа. Беше отраснал в този дворец с брат си и двамата бяха прекарали в тази стая повече време, отколкото във всяка друга част на къщата. Това беше библиотеката на баща им. Дългите каменни лавици бяха отрупани с книги, със съкровищата на сто Сенкоцарства, докато масите и чекмеджетата преливаха от фрагменти, откъслечни сведения и намеци за далечната история на Земята. Точно в тази стая брат му Атон бе открил живия си интерес към миналото.

— Наистина ли трябва да го убия? — попита той изведнъж.

— Кого?

— Брат си.

Бастет се отдръпна от прозореца. Можеше да чуе в далечината ропота на тълпата и той започваше да я дразни. Къде бяха стражите? Защо не чуваше писъци от разгонването на човеците?

— Не, не се налага да убиваш Атон лично — каза тя. — Просто ще подпишеш смъртната му присъда. Някой друг ще го бутне във вулкана. — Бастет огледа сина си от глава до пети и кимна одобрително. — Черната броня е добър щрих.

Анубис носеше орнаментирана черна броня, гравирана с червено на всяка свръзка и шев. Нитовете приличаха на капки кръв.

— Не бях сигурен за цвета — каза той. — Трябваше да е или този, или пурпурен, а тъй като кожата ми започва да се променя, реших, че червено и черно ще изглежда по-драматично.

— Пурпурното нямаше да ти отива — съгласи се Бастет.

Структурата и цветът на медната кожа на Анубис минаваха през Промяната. На някои места тя бе станала черна като въглен, нашарена с тънки червени вени; едната му ръка бе започнала да се вкочанява в нещо като птичи нокти, а хрущялът на двете му уши започваше да се втвърдява и изтегля нагоре.

— Какво да кажа на срещата на съвета? — попита той.

— Говори колкото се може по-малко — посъветва го Бастет.

— Ти ще бъдеш силен и мълчалив. Аз ще говоря вместо теб.

Шумът навън се усили и улиците от другата страна на канала изведнъж се изпълниха с човеци. Всички крещяха името на Атон. Някои носеха пръчки или метли; неколцина — дълги ножове. Повечето бяха невъоръжени.

— Те искат своя водач — каза Анубис, като отиде до майка си на прозореца. Тълпата се състоеше от стотина души, а на мостовете имаше поне два пъти по толкова въоръжени стражи.

— Брат ти беше слаб — сопна се Бастет. — Започна да гледа на хората като на равни на нас. А те са малко повече от животни. Само защото забрани робството, те го мислят за спасител. Виж сега до какво доведе тази негова слабост. Те изгарят града в знак на протест. — Тя поклати изумено глава. — Наистина ли смятат, че това представление ще ни накара да го освободим?

Дим се виеше от десетки пожари в града.

— Офицерите ми съобщават, че стотици се стичат към затвора — каза Анубис. — Има даже някакви безумни рапорти, че анпу били атакувани, и чух да се говори за бунтове в човешките гета. Днес по пазара се носеше слух, че някакъв човек победил дузина стражи и прекосил канала.

— Това е нелепо!

— Какво ще направят човеците, ако екзекутираме Атон? — попита Анубис.

— Ще беснеят няколко дни. Нека си изгорят дървените къщи и складовете за зърно. Като им стане студено и огладнеят, ще започнат да се опомнят. А когато ти станеш владетел, очаквам да се разправяш сурово с тази невежа, мързелива сган.

— Надявам се да бъда добър владетел — каза искрено Анубис.

— Разбира се, че ще бъдеш — сопна се Бастет. — Ще правиш точно каквото ти кажа.

— Да, майко.

Глава 40

Марс, Один и Хел се приготвиха за последна битка в коридорите на затвора.

— Те просто са прекалено много! — извика Марс. Древният стоеше в един коридор срещу тълпа сиви мъхести хора[1]. Те бяха ниски и закърнели, кожата им приличаше на дървесна кора и бяха покрити с гъст мъх. Макар че имаха само дървени мечове и копия, оръжията им бяха смъртоносни. Бронята на Марс бе надраскана и разкъсана и той кървеше от десетки малки рани.

Чу как вляво зад него Один изпъшка и разбра, че едноокият Древен е получил нова рана. Той се биеше с дузина мръсни байтали.

— Не е срамно да избягаш, за да доживееш да се биеш друг ден — изсумтя Один на изгубения език на Дану Талис.

Зад тях, подпряна на една стена, лежеше Хел. Беше успяла да отблъсне един космат минотавър с дългия си метален камшик, но не преди рогата му да оставят дълбоки рани в хълбока й и по лявата й ръка.

— Бягането щеше да е добра идея — изпъшка тя, — ако имаше къде да бягаме.

След като бяха осъзнали, че ако останат в двора за разходки, рано или късно ще бъдат надвити, тримата Древни бяха тръгнали да си проправят път през коридорите на затвора. Атакувани от всички страни от кошмарни създания, те бяха избили десетки, но на мястото на всяко убито се появяваха три нови. Всяко създание бе различно: някои се биеха с оръжия, други със зъби и нокти, но любопитното беше, че не се биеха едно с друго. Бяха се съсредоточили изцяло върху тримата Древни.

— Те са гладни — каза Хел. — Вижте ги, повечето са кожа и кости. Вероятно цели месеци са ги държали в дълбок сън в тези килии. А сега, като животни, събуждащи се от летаргия, те имат нужда да ядат. За нещастие, ние сме единственото, което става за ядене.

— Чудя се защо не се нападат взаимно — рече Марс.

— Сигурно са под въздействието на някаква ограничаваща магия — предположи Один.

— Мисля, че нещата са по-прости — изфъфли Хел. — Мисля, че не могат да се виждат едно друго. Могат да виждат само нас.

— Разбира се! — възкликна Один. — Наложена им е илюзия.

Марс замахна с меча си към двама мъхести мъже — а можеше и да са жени; трудно бе да се каже под всичкия този мъх и козина — и те залитнаха назад, без да се смутят от ударите по дървената им кожа.

— Ако можехме да премахнем магията… — започна той.

— … те щяха да се нахвърлят едно срещу друго — рече Хел. — Това би улеснило задачата ни.

Докато Древните си пробиваха път по коридора между редиците от клетки, отвсякъде ги сечаха, мушкаха и хапеха, деряха кожата им и я разкъсваха. Трудно им беше да използват аурите си за изцеряване на раните, докато тичат и се бият. А и вече започваха да се изморяват, аурите им отслабваха и разбираха, че някои от раните им са се инфектирали от отровните зъби и нокти на чудовищата.

Един виещ кукубут скочи от една от горните килии върху Марс. Дългите му зъби защракаха, хапейки ушите на Древния. Один хвана създанието за опашката, завъртя го веднъж-дваж и го запрати през целия коридор. То се удари в стената толкова силно, че напука зидарията.

Хел беше нападната от дузина рогати полтъргайсти. Всеки от тях бе с размерите на малко дете, изцяло покрит с козина, освен около очите. Те хапеха, щракаха със зъби и навеждаха глави, мъчейки се да я намушкат с късите си, остри рогца. Марс сграбчи два от тях за краката и ги използва като тояги срещу останалите, за да ги накара да отстъпят. Двата, които държеше, се гърчеха и извиваха, пищяха и дращеха ръцете му, ломотейки на език, от който косата му настръхваше.

Один имаше насреща си байталите. Лицата им бяха на красиви млади мъже и жени; телата им бяха скелетоподобни, а краката им представляваха кръстоска между човешки нозе и птичи нокти. Те се биеха с кожестите си прилепови крила, увенчани с по един дълъг, закривен пръст. Байталите бяха кръвопийци и притежаваха характерните за вида им огромни свирепи зъби.

— Иска ми се моите вълци да бяха сега с мен — промърмори Один. — Набързо щяха да видят сметката на тези мръсни гадини. — Той изсъска от болка, когато едно крило с шип на върха разпори ръката му от китката до лакътя.

А после мечът на Марс разсече крилата на нападащия байтал, като че ли бяха от хартия, а камшикът на Хел проби дупки в друг.

Один призова аурата си. Въздухът се изпълни с мирис на озон и сив дим затрептя върху плътта му. Той се съсредоточи върху раната на ръката си. Бликащата кръв спря, но раната не се затвори.

— Аурата ми е почти напълно изчерпана — промърмори той и се облегна изтощено на една стена.

Хел притисна нокти към разкъсаната ръка на чичо си и стисна. Кървавочервената й аура припламна веднъж, а после избледня до розов дим.

— Не става. Нещо изсмуква енергията ни — каза тя.

Тръпка премина през събралите се чудовища, но вместо да се нахвърлят върху тримата, те започнаха да се отдръпват. Минотавърът посочи към Хел и многозначително облиза дебелите си устни. Тя оголи зъби и му се изплези.

— Те отстъпват — каза Один. Опита се пак да призове аурата си, но само рядка сива мъглица заигра по кожата му.

— Обзалагам се, че това не е добра новина — рече Марс. По стената затанцува сянка. — Нещо идва — добави той.

Чудовищата се разделиха и измежду тях пристъпи един сфинкс. Тялото му бе на огромен лъв с орлови крила. Главата му бе на млада жена, която изглеждаше красива, преди да отвори уста, оголвайки острите си зъби и змийския си език. Сфинксът се усмихна и килна глава на една страна. Дългият му черен раздвоен език затрепка, вкусвайки въздуха.

— О, усещам вкуса на аурите ви. Много са сладки. — Той облиза устни, докато се приближаваше, забивайки нокти в камъните на пода. — Цял живот чакам да изям спомените на някой Древен и изведнъж се появяват цели трима. Какви ли чудеса ще ми разкриете?

— Знаех си, че нещо изсмуква аурите ни — промърмори Хел. Сфинксът притежаваше способността да изпива енергията на всяка аура.

— Значи вие сте Марс, Один и Хел. Майка ми понякога ми говореше за вас. Не ви харесваше. Най-вече теб — обърна се той към Хел. — Казваше, че си грозна.

Древната се засмя.

— Мислиш ме за грозна? — Тя раздвижи уста и кучешките й зъби щръкнаха изпод долната й устна, при което поразително заприлича на глигана, който наскоро бе изяла. — Познавах майка ти и преди, и след като Промяната я завладя. Тя поначало си беше грозотия и да ти кажа, след Промяната не се забелязваше голяма разлика. Беше толкова грозна, че дори вълшебните огледала не искаха да говорят с нея. Беше толкова грозна, че… — Хел щеше да продължи, но Один я хвана за ръката и поклати глава.

— Достатъчно!

— Но това е самата истина — възрази Хел. — Майка му беше толкова грозна…

— Ти си рожба на Ехидна[2] — рече безстрастно Марс. Заби върха на меча си в земята и подпря ръце върху дръжката. — Ние я познавахме. Тя ни беше роднина. Което означава, че и ти си ни роднина. — Той разпери едната си ръка. — Чудя се дали не се биеш на грешната страна?

Сфинксът поклати красивата си човешка глава.

— Аз съм на правилната страна. На страната на победителите.

— Дий го няма вече — каза Марс.

— Аз не работя за Дий — рече бързо сфинксът. — Дий е глупак, опасен глупак. Той се опита да ни предаде и беше обявен за утлага. Не, аз работя за Кетцалкоатъл.

— Внимавай с него — посъветва го Один. — Не може да му се има доверие.

— О, не знам. Той каза, че можел да ми даде истинско човешко тяло. — Чудовището направи крачка напред, дращейки с лъвските си нокти по камъка. — Наистина ли е способен на това?

— Вероятно — отвърна Марс.

— А ти?

Марс поклати глава.

— Ами ти, Один, или ти, Хел? Можете ли да ми дадете човешко тяло?

Хел поклати глава, но едноокият Древен каза:

— Аз не бих могъл, обаче познавам някои, които могат. Мога да те отведа в едно Сенкоцарство, където ще ти отгледаме най-съвършеното тяло и ще прехвърлим съзнанието и спомените ти в него.

— Кетцалкоатъл каза, че можел да промени формата на това тяло. Може ли? — попита сфинксът.

— Вероятно — каза Один. — Кой знае на какво е способно онова чудовище?

— А защо си тук? — попита Марс.

— Дойдох да пазя нашите уродливи гости, а после и да бдя над Пернел Фламел. Обещаха ми нейните спомени като награда.

— Тя не избяга ли? — попита Марс със свирепа усмивка.

— Изплъзна ми се. Когато се добера до континента, ще сметна за свой дълг да я издиря. Надявам се да е още жива, за да мога да я убия. Надявам се също да й е останала достатъчно аура да се възкреси, за да мога да я убия повторно.

— И по-добри от теб са се опитвали да я убият и са се проваляли — рече Марс.

— Тя е човек. А всички човеци са слаби. Измъкна ми се, защото имаше късмет. — Сфинксът отметна глава назад и вдиша дълбоко. — Сега ще изсмуча аурите ви и ще изпия спомените ви — обяви той. — Това ще бъде истински пир.

— Ще се погрижа да си мисля възможно най-отвратителните неща, докато ме изсмукваш — обеща Хел. — Ще ти причиня разстройство.

Сфинксът пристъпи напред и тримата Древни почувстваха внезапен прилив на топлина, а после цялата им енергия ги напусна. Във всичките им дребни рани избухна болка, а по-сериозните се отвориха наново.

Марс излезе пред другите двама и се опита да вдигне меча си, но той тежеше, като че ли бе от олово. Въздухът се изпълни с миризмата на изгоряло месо и трептяща пурпурночервена мъгла се заиздига от плътта му. Зад него сивата аура на Один се събра около едноокия Древен и кървавочервени изпарения се закъдриха от петнистата плът на Хел. Миризмите на озон и на гниеща риба се смесиха с тази на изгоряло месо.

— Мирише ми на барбекю — измърка сфинксът. — Стоя на този остров от месеци. — Ноктите му затракаха, когато продължи към тях. — Дойдох, защото ми обещаха пир. Бях лишен от спомените и аурата на Вълшебницата. Но вие тримата сте повече от добра компенсация за това разочарование.

Марс падна на колена и мечът му издрънча върху камъните. Один рухна на земята до него. Единствено Хел остана на крака, но само защото бе забила дългите си нокти дълбоко в стената, за да се задържи. Искаше й се сфинксът да дойде няколко крачки по-наблизо, за да се опита да се хвърли срещу него. Макар че тялото му бе лъвско, главата му бе на дребно и крехко човешко същество.

Сфинксът спря и килна глава на една страна.

— Мислиш ли, че ще можеш да го сториш, Древна? Мислиш ли, че имаш силите да се метнеш срещу мен? Аз не смятам така. Струва ми се, че първо ще изям теб. — Деликатните му ноздри се издуха, когато вдиша дълбоко, и дългият му черен змиевиден език затрепка във въздуха. — Непокорството ти ще придаде известна пикантност на ястието.

Хел се опита да замахне с камшика си, но едва успя да го вдигне от земята; разбра, че няма сили да изплющи с него във въздуха.

— Смело — каза сфинксът. — Но и глупаво. Ти си обречена, Древна. Сега само чудо може да те спаси.

— Знаеш ли — разнесе се един нов глас, изпълвайки коридора, — през живота ми са ме наричали по много начини. Но никога досега не са ме наричали чудо.

Сфинксът се завъртя със съскане.

Сам-самичък по средата на коридора стоеше американският безсмъртен Били Хлапето.

Сфинксът направи крачка към Били.

— Изглежда сбърках, като казах, че ще изям първо Хел. Май ще започна с американско предястие. Да си възбудя апетита. — Без предупреждение задните му крака се присвиха и той се метна през коридора с протегнати нокти и раззината паст.

[1] Горски същества в немския фолклор. — Б.пр. ↑

[2] Чудовище от гръцката митология: полужена-полузмия. — Б.пр. ↑

Глава 41

В една стая без прозорци дълбоко под Игдразил Хеката, сега вече стара и сбръчкана, се отпусна върху ложе от преплетени корени, подобно на ковчег, и скръсти ръце върху гърдите си — лявата длан върху дясното рамо, дясната длан върху лявото рамо. Цялото дърво потрепери и въздъхна; после корените се увиха около нея, обгръщайки я като в пашкул.

— В леглото подир труд или след път, аз хвърлям на умората ярема[1] — промърмори Уилям Шекспир.

— Тя е дървото — каза Скатах. — Неделима е от него, слята с него, единна с него. Ако единият умре, и другият ще го последва.

— Това никога няма да стане — рече уверено Уицилопочтли и подкани с жест спътниците си да напуснат кръглата спалня без прозорци. — Игдразил е устоял в продължение на хилядолетия. Винаги ще оцелява. А също и богинята.

Заострените зъби на Скатах прехапаха устната й. Преди по-малко от седмица бе видяла как Игдразил — или по-точно негова по-малка версия — пада. Бе видяла смъртта на Хеката. Но това нямаше да се случи още десет хиляди години.

Прометей ги чакаше пред вратата. Беше облечен от глава до пети в орнаментирана червена броня, а на гърба му бе привързан голям червен меч, чиято дръжка стърчеше над лявото му рамо. Зад него стоеше отряд от Торк Алта, глиганите-превръщенци, създадени от Хеката. Две от огромните създания застанаха на пост пред спалнята на богинята. Телата им бяха на едри, мускулести мъже, но лицата им бяха свински, с плоски зурли и стърчащи бивни. Очите им — яркосини — бяха човешки.

— Торк Алта ще бдят над Хеката, докато спи. Никой няма да припари до нея — рече Прометей.

— Те ще се бият ли с нас? — попита Скатах. — От тях биха излезли повече от достойни съперници на анпу.

— Не, Торк Алта са верни само на Хеката — отвърна Прометей. — А и без това е по-добре човечеството да се обедини за последната битка. — Той се обърна към Уицилопочтли. — Време е.

Без да кажат нито дума повече, двамата Древни тръгнаха по дългия, виещ се коридор.

— Чакайте! — извика Скатах. Втурна се след тях, оставяйки Шекспир, Паламед, Жана и Сен Жермен най-отзад.

От сенките изникнаха още Торк Алта в тежки брони и се събраха около оплетения в корени вход към вътрешната пещера. Създанията не говореха, но в мътната зелена светлина изведнъж проблеснаха оръжия.

— Мисля, че те искат да си вървим — промърмори Паламед.

— Не знаех, че говориш езика им — рече Уилям Шекспир с нотка на благоговение в гласа.

Паламед поклати глава.

— Като за умен човек, понякога си твърде глупав. Когато някой — човек или животно — оголи зъби и извади нож, дълъг колкото ръката му, това е намек.

— Ще си го отбележа — промърмори Уил.

Паламед повиши глас.

— Трябва да се махаме оттук веднага. Двамата, които ни познават и могат да гарантират за нас — Уицилопочтли и Прометей, — си тръгнаха, а нашите рижави приятели изглеждат малко неспокойни. Пък като гледам бивните им, не мисля, че са вегетарианци.

Четиримата безсмъртни забързаха да настигнат останалите.

— Какъв е планът? — попита Скатах, щом се изравни с двамата Древни.

— План ли? Ще отведем Дървесния народ в Дану Талис — рече Прометей. — Ще освободим Атон и ще свалим Древните.

— Просто така? — попита тя изумена. — Мислех ви за велики воини.

— Това е просто и ефективно — каза Уицилопочтли.

— И имаме предимството, че стратегията е нова — продължи Прометей. — Хората никога досега не са въставали.

Коридорът стигна до огромно стълбище, виещо се нагоре по дънера на дървото. Стъпалата бяха образувани от чепати корени, излъскани от вековете, и всяко от тях бе с различна височина, широчина и дължина.

Прометей се заизкачва на бегом, а Уицилопочтли и Скатах го следваха по петите.

— Щом човечеството не е въставало никога преди, откъде знаете, че ще го стори сега? — попита Скатах.

— Те боготворят Атон — отвърна Уицилопочтли. — Хората са роби на Древните от поколения насам. Когато Атон дойде на власт, той официално ги призна за разумен вид и им даде правата на граждани на Дану Талис.

— Много от Древните бяха против, но никой не смееше да се опълчи открито на Атон — добави Прометей. — Имам предвид, досега. Бастет сигурно е планирала това от векове.

— Но вие сте сигурни, че хората ще въстанат, щом се появите? — настоя Скатах.

— Така ми казаха — рече хладно Прометей.

— Кой ти каза… — започна тя, но после поклати глава. — Не, не ми отговаряй. Нека позная: закачулен мъж с кука на мястото на лявата ръка.

— Значи той е известен и във вашето време?

— Знам нещичко за него. Знам също, че Древните няма да се дадат без бой — добави тя.

— Наясно сме с това — каза Прометей. — Искаме мир, но сме готови за война.

— Опитът ми говори, че когато се появиш пред нечии порти с войска зад себе си, това винаги води до война — рече мрачно Скатах.

Уицилопочтли й хвърли един поглед.

— Но ако не действаме сега, ще обречем хората на вечно робство. Или на нещо още по-лошо. Сестра ми Бастет е поддръжничка на идеята, че цялата човешка раса трябва да бъде заличена и заменена с анпу или някой друг превръщенски клан. Ако тя успее да сложи Анубис на трона, вече нищо няма да я спира. Тя ще управлява Дану Талис.

— Защо правиш това, Уицилопочтли? — попита Скатах.

— Защото е правилно. — Той поклати бавно глава и добави: — Авраам и Маретю ни показаха бъдещето, а светът без човечеството не е хубав. Не всички Древни са чудовища. Ние не сме много, но сме силни и ще направим каквото можем, за да спасим света.

— А ако не можете да го спасите? — попита Скатах.

— Тогава ще спасим колкото се може по-голяма част от човешката раса.

— А ние сме тук, за да ви помогнем — каза Сянката.

— Защо? — попита Уицилопочтли. — Това не е ваша битка.

— Грешиш. Това е наша битка, дори нещо повече. Това е нашето бъдеще.

— Човек би си помислил — изхъхри Уилям Шекспир, притиснал лявата ръка отстрани на гърдите си, — че на едно толкова изискано място ще има ескалатор. — Спря и се наведе, за да се подпре на дървените стъпала пред себе си.

Паламед махна на Жана и Сен Жермен да продължават и се спря до него. Приседна на едно стъпало и зачака Барда да си поеме дъх.

— Почти стигнахме.

— Това място ще ме довърши — промърмори Шекспир.

Сарацинският рицар протегна ръка. Шекспир я хвана и Паламед му помогна да се изправи.

— Та това е чудесно проучване, Уил. Видях как си водиш бележки. Помисли си само каква пиеса ще създадеш по тях!

— Никой няма да ми повярва. Но говоря сериозно, приятелю — опасявам се, че ще умра тук. — Той се качи на следващото стъпало.

Рицарят спря и погледна Барда, който бе едно стъпало над него, така че лицата им се намираха на едно ниво.

— Смъртта идва при всички ни. А ние с теб сме живели много повече от отредените ни години. Не би трябвало да съжаляваме за кой знае какво.

— Стореното — сторено — съгласи се Шекспир.

— А и сме тук с определена причина — добави Паламед.

— Сигурен ли си?

— Маретю не би ни довел тук, ако не трябваше да изиграем някаква роля. — Нещо трепна в тъмните очи на рицаря и Барда посегна да стисне ръката на приятеля си.

— Какво е това, което не ми казваш?

— Наблюдателен си, както винаги — рече рицарят.

— Кажи ми — настоя Уил.

— Изумрудената плочка, която Цагаглалал ми даде… — Той млъкна и поклати глава. — Нима беше днес? Струва ми се толкова отдавна.

Барда кимна. По време на импровизираното градинско парти в Сан Франциско, Цагаглалал бе поднесла на всеки от тях изумрудена плочка. На всяка плочка имаше лично съобщение от Авраам Мага.

— Какво пишеше там? — попита настойчиво Шекспир.

— Тя ми показа сцени от миналото ми, битките, които съм водил — някои спечелени, други загубени. Показа ми последната битка, когато някогашният и бъдещ крал[2] падна и аз за кратко използвах Ескалибур. И ми показа как стоя над твоето тяло — довърши той бързо.

— Кажи ми!

— Видях нашата смърт, Барде. Смъртта на всички ни. — Той хвърли поглед към върха на стълбището, където търпеливо ги чакаха Сен Жермен и Жана. — Видях Скатах и Жана д’Арк, мръсни и окървавени, да стоят, опрели гърбове, на стъпалата на пирамида, заобиколени от огромни кучеглави чудовища. Видях Сен Жермен да сипе огън от небесата. Видях Прометей и Цагаглалал да се изправят срещу орда от ужасяващи твари…

— Ами ние? — попита Уил. — Какво видя за нас?

— Ние стояхме на стъпалата на гигантска пирамида, залята от чудовища. Ти лежеше в краката ми, а аз отбивах с мъка атаките на един орел с лъвска глава.

Яркосините очи на Барда заблещукаха.

— Е, значи всичко свършва добре.

Сарацинският рицар премигна изненадано.

— Кое от нещата, които ти описах току-що, намеква за добър край? В близкото ни бъдеще има смърт и унищожение.

— Но сме заедно. И ако умрем — ти или аз, Скатах, Жана или Сен Жермен, — то няма да умрем сами. Ще умрем в компанията на нашите приятели, на нашето семейство.

Паламед кимна бавно.

— Винаги съм си представял, че ще умра сам, на някое чуждо бойно поле, и тялото ми ще остане неоплакано и неприбрано.

— А и все пак още не сме мъртви — рече Шекспир. — Не си ме видял мъртъв, нали?

— Не. Но очите ти бяха затворени.

— Може да съм спял — каза Шекспир, обърна се и изтича нагоре по стълбите. Спря и се озърна назад към Сарацинския рицар. — Но трябва да знаеш следното, Паламед: не бих искал никой друг на този свят, освен теб, да ми прави компания.

— За мен ще бъде чест да умра с теб, Уилям Шекспир — каза много тихо Сарацинският рицар. Забърза нагоре по неравните стъпала след безсмъртния Бард.

— Има един термин в шаха, който мисля, че е подходящ за сегашната ситуация — каза Сен Жермен на Жана, докато чакаха на върха на стълбището Шекспир и Паламед.

Жана кимна.

— Ендшпил.

— И ние стигнахме до него.

Стълбите водеха до самата сърцевина на дървото. Там, върху огромна дървена равнина, се бе събрала армия. Мъже и жени стояха в дълги, неравни редици и зелена светлина трепкаше по метал и брони, създавайки впечатлението, че всичко това се намира под вода. Въздухът горе бе потъмнял от кръжащи планери, а отнякъде се носеше неритмично биене на барабан. Към него се присъедини една гайда, с отчаяния си самотен звук.

Сен Жермен и Жана гледаха как десетки вимани се изтърколват от хангарите. Повечето бяха закърпени с дърво и кожа; други бяха опасани с въжета, за да не се разпаднат, или пък имаха върху илюминаторите си листа вместо стъкло. Около корабите сновяха хора в дебели летателни костюми от вълна и кожа и ги проверяваха, докато други товареха в трюмовете копия и сандъци с кристални сфери.

— Това ми напомня за младежите, които летяха над бойните полета на Европа през Първата световна война в самолети от дърво и плат — рече тихо Жана. — Колко от тях оцеляха?

— Много малко — каза Сен Жермен.

— А колко от тези ще се върнат? — попита тя.

Сен Жермен погледна към старите, нашарени с кръпки, вимани.

— Николко.

Дребната французойка вдиша дълбоко.

— Изглежда съм прекарала по-голямата част от дългия си живот по бойните полета, гледайки как млади мъже и жени умират.

— Също толкова време си прекарала като милосърдна сестра, спасявайки животи — напомни й Сен Жермен.

— След последната война се заклех никога повече да не стъпвам на бойно поле — каза тя.

— Невинаги получаваме това, което искаме. Понякога животът ни поднася изненади.

— Е, това приключение определено спада към изненадите. — Тя се усмихна. — И макар много да ги обичам, не съм сигурна, че тази ми харесва. Но ето че сме тук и ще направим онова, което трябва.

— Знаеш ли — каза Сен Жермен и се огледа. — Мисля, че ми хрумна идея за нов албум. — Ръцете му се раздвижиха във въздуха, тактувайки в ритъм с барабана и гайдата. — Това ще бъде голям концептуален албум, с оркестър и хор… — Той си заподсвирка.

Жана вдигна ръка, за да го накара да млъкне.

— Защо просто не ме изненадаш? — А после, осенена от внезапна мисъл, се обърна пак към съпруга си. — Измислил ли си заглавие на този албум?

— Армагедон!

[1] Цитат от 27-ия сонет на Шекспир (превод: Валери Петров). — Б.пр. ↑

[2] Става дума за крал Артур. — Б.пр. ↑

Глава 42

Приземният етаж на електроцентралата на Алкатраз пулсираше с мътносиво сияние.

Движейки се предпазливо през все по-сгъстяващата се мъгла, Никола и Пернел се приближиха към светлината. Дясната ръка на Алхимика се плъзгаше по металните перила. Зад тях двамата можеха да чуят как морските вълни се плискат в брега, макар и да не ги виждаха.

Пернел вдиша дълбоко. През солта и вонята на развалено месо тя долови следа от друга миризма: сухия, застоял дъх на мокри пера. Приближи уста до ухото на Никола и прошепна:

— Мисля, че знам какво става тук.

— Аз също — отвърна той. После изсъска от болка, когато удари пръста на крака си в един откъртен от зидарията камък.

Тази част от острова беше доста занемарена. Ерозията и климатът постепенно завземаха отново Алкатраз, заличавайки следите от човешко присъствие.

Двамата едва успяваха да различат стръмно наклонения покрив на склада на интенданта и електроцентралата. Зад тях имаше висок комин. А до електроцентралата се виждаха смътните очертания на очукано и ръждясало туристическо корабче, подобно на онези, които караха туристите до острова, преди компанията на Дий да го купи и затвори за посетители. По-голямата част от корабчето бе скрита от сградата на електроцентралата и стелещата се мъгла, но те зърнаха редица светлини, простираща се от задния край на порутената сграда до него.

— Кажи — прошепна Пернел.

— Помисли си за чудовищата, които си видяла в килиите… — Той усети как косата й докосна лицето му, когато тя кимна. — И каза, че в някои килии имало повече от един вид създания.

Вълшебницата кимна пак.

— В някои имаше по два-три.

— Но килиите са малки, Пернел. Метър и половина на три…

— По-големите чудовища — каза тя веднага. — Разбира се! В килиите нямаше едри създания. — Обърна се да погледне към смътните очертания на двете сгради. — Видях един минотавър, но той беше сравнително малък — още бебе. Най-едрата твар бе сфинксът, а той си обикаляше свободно.

— Логично е Дий и господарите му да не са се ограничили само до създания с нормален размер. Ако наистина искат да предизвикат паника в града, за това ще са им нужни някои по-големи чудовища.

— Е, и какво има там?

— Възрастен минотавър — предположи Никола. — Може би някой и друг огре[1]. Знаеш, че Дий си пада по тях.

— Дали няма дракон? — зачуди се Пернел. После поклати глава. — Не, ако имаше дракон, вече щеше да го е пуснал. Но има нещо с люспи, вероятно някакъв вид змей. Помниш ли, когато той отглеждаше онзи змей в Полша[2]?

Те се промъкнаха по-близо, стъпвайки по чакъла и натрошените камъни. Ожулиха си пищялите и си одраха ръцете на стърчащия бетон и метал. Вече бяха достатъчно близо до склада, за да надзърнат през високите правоъгълни прозорци. Уродливи сенки танцуваха по стените и двамата зърнаха козина и люспи. Толкова близо до сградата, миризмата бе непоносима: смърдеше на мокра козина, топли изпражнения и мръсна коса, на твърде много змии и бозайници, натъпкани натясно. Вече отчетливо се долавяше вонята на змейове: огнедишащите изпускаха гадни серни изпарения при всяко отваряне на устите си.

Семейство Фламел чуха викове отвътре — писклив гласец, който говореше на някакъв гърлен език.

— Още едно — преведе Пернел мистичния език. — Можем да вземем още едно за този курс. Но нека да е нещо голямо.

Никола кимна с възхищение.

— Бях забравил, че го говориш. — После изведнъж стисна ръката й. — След всичките тези години все още има толкова неща, които не знам за теб.

— Медея ме научи на загубения език на Дану Талис — каза тя.

— Освен това ти знаеш достатъчно за мен. Знаеш, че те обичам.

Алхимика докосна скарабея, окачен на врата му. Той пулсираше под ръката му.

— Знам — каза той.

Никола и Пернел заобиколиха ъгъла на сградата, точно когато вратата се отвори с трясък.

— Анпу — прошепна Вълшебницата.

Появиха се двама от чакалоглавите воини и всеки от тях теглеше дълга желязна верига. От сградата забързано излязоха още двама анпу. Те държаха димящи тризъбци и ръчкаха с тях дългия, зеленокож двукрак змей, който изпълзя отвътре, привързан към желязната верига. Създанието беше поне шест метра дълго. Други двама анпу вървяха след него. Те бяха увили още вериги около покритата му с шипове опашка.

— Двукрак змей — каза Никола. — Има само предни крака. Но дори за миг не си помисляй, че е бавен. Ухапването му е смъртоносно, а опашката му е страховито оръжие.

С теглене и мушкане, анпу подкараха змея към корабчето.

— Не можем да позволим на това корабче да отплава — каза Никола.

— Как предлагаш да го спрем?

— Тези създания — всички, и чудовищата, и анпу — се контролират от една-единствена личност. Ако успеем да победим тази личност, зверовете ще се нахвърлят един срещу друг. Ще унищожат корабчето вместо нас. Така че въпросът е: кой ги контролира?

— Струва ми се, че знам… — Устните на Пернел се присвиха разочаровано. — Мислех, че се е променила…

— Кой?

— Тя ми помогна да избягам. Надявах се, че може да остане неутрална, но изглежда съм грешала. Точно нея надуших одеве.

— Пернел… — каза Никола.

Но преди тя да успее да отговори, мъглата се завихри нагоре в две концентрични спирали и една тъмна фигура се спусна на земята точно пред Никола и Пернел. И двамата протегнаха ръце напред и по върховете на пръстите им заиграха първите искрици от аурите им.

Фигурата бе облечена от глава до пети в блестяща черна кожа, влага се стичаше по блестящите сребърни капси, образуващи спираловидна шарка върху жакета й. Носеше наметало от гарванови пера, което се влачеше зад нея. Качулката му бе вдигната и скриваше по-голямата част от лицето й, но не и черните устни, които се разтеглиха, оголвайки дълги кучешки зъби.

— Ето че се срещаме отново, Вълшебнице.

— Никола — каза Пернел, — запознай се с Мориган.

[1] Великан-човекоядец във фолклора на западноевропейските народи. — Б.пр. ↑

[2] Вероятно се има предвид популярната полска легенда за Вавелския змей. — Б.пр. ↑

Глава 43

Били Хлапето се хвърли напред и надолу, свивайки се на плътно кълбо, и ловко се претърколи отново на крака.

Сфинксът прелетя над главата му и се стовари с грохот на земята, дращейки с нокти по каменния под в търсене на опора.

— Само отлагаш неизбежното — изръмжа той и се врътна, очаквайки да види как Били бяга надолу по коридора.

Безсмъртният обаче стоеше с лице към него, отпуснал небрежно ръце край тялото си. Беше достатъчно близо, за да започне тъмночервената му аура да се издига като рядка мъгла от плътта му. Въздухът замириса на червен пипер и сфинксът кихна. Били килна глава на една страна и се усмихна.

— Помниш ли ме?

— О, прекрасно — отвърна чудовището. — Първото ми ястие вече е подправено. — Метна се във въздуха с протегнати нокти.

Ръцете на Били се раздвижиха.

От лявата и дясната страна на колана му, малко над бедрата му, бяха затъкнати два листовидни върха на копия. С едно плавно движение той ги измъкна и ги запрати през въздуха.

Сфинксът нададе предизвикателен смях, който се извиси до писклив вой.

А после върховете на копията го улучиха.

И времето се забави.

И спря.

Сфинксът увисна неподвижно във въздуха. Върховете се бяха забили дълбоко в лъвската му кожа. Запулсираха, отначало в синьо, после в червено, а накрая в нажежено бяло.

Точно над всяка рана плътта на сфинкса промени цвета си в тъмносин, а после избледня до бяло и стана прозрачна. Преображението плъзна по тялото на създанието, обхващайки го цялото. Плътта му се превръщаше в стъкло, разкривайки костите отдолу. Сфинксът успя да ахне задавено, но кожата на лицето му вече бе започнала да става на стъкло и под нея се виждаше белият костен череп. Постепенно черепът и всички кости в стъкления сфинкс се превърнаха в кристал.

А после сфинксът се стовари на пода и се пръсна на милион парченца.

Били Хлапето се наведе и бавно измъкна двата листовидни върха измежду стъклените късчета, покрили земята. Завъртя ги в пръсти и ги пъхна обратно в колана си. Обърна се и намигна на Марс, Один и Хел.

— Някои неща просто не се забравят — каза той и се ухили.

Глава 44

Стъпаловидната пирамида с плосък връх беше огромна.

Намираше се точно в центъра на остров Дану Талис и бе заобиколена от широка златна равнина, която на свой ред бе заобиколена от пръстен вода. От този пръстен навън се простираха канали като спиците на колело.

— Пирамидата на слънцето — каза Озирис. — Сърцето на Дану Талис. — Той наклони виманата, за да могат близнаците да погледнат към необикновената постройка.

Джош се опита да прецени размерите й.

— Колко е голяма — десет пресечки, дванайсет?

— Помните ли как ви заведохме да видите Голямата пирамида в Гиза? — попита Изида.

Близнаците кимнаха.

Изида се обърна да погледне през илюминатора на виманата, възхищавайки се на гигантската структура.

— Тя беше широка някакви си жалки двеста и трийсет метра. Пирамидата на слънцето е десет пъти по толкова.

Джош се намръщи, опитвайки се да пресметне колко прави това в километри.

— Значи два километра и триста метра — каза с усмивка Софи, спасявайки го от мъките.

— И се издига на почти километър и половина — продължи Изида.

— Кой я е построил? — попита Джош. — Вие ли?

— Не — каза Озирис. — Онези преди нас, Великите древни, са издигнали острова от морското дъно и са създали първата пирамида. Оригиналната е била още по-голяма. Но почти всичко друго на острова е наше дело.

Софи, която седеше зад него, се приведе напред.

— Всъщност вие колко сте стари?

— Трудно е да се каже — отвърна Озирис. — Скитали сме из Сенкоцарствата в продължение на хиляди години; там времето тече по различен начин. Живели сме тук хилядолетия и, разбира се, прекарахме петнайсет години на земята, докато ви отглеждахме.

— Значи, когато казвахте, че отивате на разкопки, всъщност сте се измъквали, за да посетите някое Сенкоцарство? — попита Джош.

— Понякога — рече Изида. — Невинаги. Понякога наистина ходехме на разкопки. Историята е нашата страст.

— Ами леля Агнес — Цагаглалал, — вие знаехте ли коя е тя? — попита Софи.

Джош погледна към сестра си.

„Леля Агнес?“ — изрече беззвучно с устни.

Смехът на двамата Древни беше еднакъв.

— Разбира се, че знаехме — каза Изида. — Да не мислите, че ще ви оставим при някой напълно непознат? Винаги сме знаели за Тази, която наблюдава. Тя постоянно се появява и изчезва от човешката история, но само като неутрален наблюдател. Никога не взима страни. Когато предложи да се грижи за вас, бяхме доста изненадани. Но тя се оказа идеалният избор: не е нито Древна, нито Потомка. Нито пък е истински човек.

„Леля Агнес?“ — изрече отново с устни Джош, гледайки към Софи.

Тя поклати глава.

„По-късно“ — каза му, също така беззвучно.

Виманата сви встрани от пирамидата, наклони се рязко и прелетя ниско над една огромна четвъртита сграда в сянката й. Върху покрива имаше оформена пищна градина със седем ясно различими кръга, всеки от тях от ярки цветя. Лози и пълзящи рози се спускаха през ръба и по стените.

— Този зикурат[1] е Слънчевият дворец, дом на владетелите на Дану Талис — каза Изида. — И от днес нататък ваш дом.

— Надявам се, че имаме градинари — промърмори Джош.

— Ще имате всичко, Джош — рече искрено Изида. — На този остров и двамата ще сте абсолютни властници. Човеците ще ви почитат като богове. — Тя се завъртя в седалката си, за да изгледа близнаците. — Вие бяхте Пробудени; имате някаква представа докъде стигат силите ви. През идните месеци тези сили ще растат. Ще намерим най-добрите учители да ви обучават. — Тя се усмихна и черният й език се загърчи като червей в устата й. — Скоро ще можете да си създавате собствени Сенкоцарства. Помислете си само: можете да направите свят и да го населите с каквото пожелаете.

Джош се ухили.

— Това ще е яко. В моя свят няма да има змии.

— Щом станете владетели на Дану Талис, ще можете да имате всичко, което пожелаете — добави Озирис.

— Вие така и не ни обяснихте какво трябва да направим, за да станем владетели — рече колебливо Софи.

Изида се завъртя в седалката си.

— Ами нищо няма да правите. Ние просто ще ви представим като Златото и Среброто.

— И ние няма да правим нищо? — настоя Софи. Това някак си не й изглеждаше правилно.

— Нищо — каза Изида и се извърна.

Близнаците се спогледаха. Нито един от двамата не й повярва.

— Събралите се Древни ще разберат, че вие сте истинските владетели на острова — рече Озирис. — През последните няколко хилядолетия едно–единствено семейство управлява Дану Талис, но невинаги е било така. В началото, още преди той да бъде издигнат от морето, Древните, а също и Великите древни, са били управлявани от Злато и Сребро — отделни личности с необикновени аури.

— Отделни личности ли? — попита Софи и хвърли бърз поглед към брат си, чудейки се дали той осъзнава значението на думите на баща им — на Озирис, поправи се тя. — Не близнаци?

— Обикновено са били отделни личности — каза Озирис. — И много, много рядко близнаци. През цялата история на острова е имало само няколко Златни и Сребърни близнака. Техните сили били почти невъобразими. Говори се, че именно първите близнаци започнали да създават Сенкоцарства, че можели да се движат през самото време. Някои дори казват — изсмя се той, — че този свят бил Сенкоцарство, създадено от тях. Но Златните и Сребърните близнаци винаги са били истинските владетели на острова.

— Така че сами разбирате — рече Изида, — че Древните на Дану Талис ще трябва да ви приемат за свои управници.

Софи се облегна в креслото си.

— Все ще има някой, който да възрази.

— Разбира се — каза Изида много тихо, — и ние ще се справим с тези възражения, когато му дойде времето. — Макар че гласът й си оставаше все така спокоен и безстрастен, както през цялото време от пристигането им насам, в думите й се долавяше явна заплаха.

— Нормално ли е по улиците да има толкова хора? — обади се Джош. Беше се навел надясно и зяпаше към града и каналите долу.

Софи видя как Изида и Озирис се спогледаха, но не казаха нищо. Взря се към Дану Талис. Струи дим се виеха нагоре в неподвижния вечерен въздух и пулсът й се учести.

— Гледайте! Там има пожари! Май горят някакви сгради.

— Има някакви безредици — сопна се Озирис, повишавайки гневно глас. После си пое дълбок, треперлив дъх и продължи по-спокойно. — Има дребни граждански вълнения. Във всеки град и по всяко време ще се намери някой недоволен.

— И с тях ще се справим — рече безизразно Изида. — Но няма да е днес. Днес ще празнуваме!

Виманата изви и се спусна към пирамидата, а кръглата й сянка се плъзгаше по каналите и златните улици.

Софи забеляза, че всички канали, водещи към пирамидата, се охраняват от анпу. От другата страна на водата се бяха струпали хора в бели роби. Изглеждаше, че викат и размахват юмруци, и на Софи й се стори, че видя плодове и други предмети да летят през каналите към гъстите редици от чакал оглави воини.

— Мислех, че ще кацнем на върха на пирамидата — каза Джош.

— Няма да кацнем върху нея, а пред нея. Тя е куха — каза Изида. — Ще влезем вътре.

Озирис наклони носа на кораба и пред очите им се появи големият златен площад пред пирамидата. Когато се приближиха повече, близнаците забелязаха, че е пълен с хора и карети. Наоколо имаше половин дузина вимани в не особено добро състояние. До тях стояха карети и фургони, никои от които не бяха теглени от коне. Мястото гъмжеше от воини с глави на кучета, чакали, бикове и свине, всички облечени в брони, покриващи цялото им тяло. Имаше и няколко воини–котки, но те се държаха встрани от останалите — и най-вече от воините–кучета.

— Очакват някакви неприятности — каза Софи.

— О, това е само с церемониална цел — рече бързо Изида. — Случаят е рядък: не помня кога за последно всички Древни са се събирали на съвет. — Тя се завъртя пак в седалката си и Джош изведнъж се сети за безкрайните летни екскурзии с кола из Америка, когато баща му караше, а майка му все се обръщаше да им дава наставления, да им покаже някоя местна забележителност или по-често да прекъсне някоя кавга. — Може би днес е последният път, когато ще видим всички Древни на Дану Талис, събрани на едно място. Промяната е завладяла много от тях и ги е направила… — Тя млъкна, търсейки подходящата дума.

— Отблъскващи — подхвърли Софи.

— Отблъскващи — съгласи се Изида.

— Но вие не сте се променили — каза Джош. — Нали?

— Не, не сме — отвърна Изида, усмихвайки се със стиснати устни.

— Макар че не всички изменения са външни — промърмори Софи.

Корабът се спусна рязко, а после спря с леко поклащане на площада пред извисяващата се пирамида. Анпу в черно-червени керамични брони се строиха в две редици пред виманата.

— А сега просто мълчете и правете каквото ви се каже — рече твърдо Изида.

Джош наведе глава, за да скрие усмивката си. Беше точно като при неделна екскурзия с кола.

[1] Древен шумерски храм. — Б.пр. ↑

Глава 45

Нитен стоеше над падналия Прометей.

Още копия излетяха от мъглата, но японският безсмъртен беше бърз, и на младини беше тренирал да се справя с мечове и стрели, отбивайки ги във въздуха. Това бе полезно умение за един воин и като млад го правеше със завързани очи, вслушвайки се в тихото сви стене от приближаването им. Сега използва същия номер — стоеше с наведена глава, обърнал лявата си страна — с по-доброто си ухо — към мъглата. Можеше да чуе и най-лекия шум, свистенето на разделящия се пред копието въздух, дори тихото скърцане при огъването на дървения прът. Най-трудното бе да знаеш кога да реагираш. Ако реагираше прекалено рано, щеше да пропусне копието, а ако закъснееше, върхът щеше да го прободе.

От мъглата полетяха две копия, всяко от които звучеше малко по-различно от другото. Нитен се отпусна с полузатворени очи, проследявайки пътя им по звука. После се раздвижи. Тоягата на Спарта в лявата му ръка отби едното копие настрана, уакизашито в дясната разсече второто надве. Земята пред него бе осеяна с начупени дървени пръти.

Нитен мяркаше Спартите като смътни силуети в сумрака, но никой от тях не се приближаваше. Той се надяваше, че не са открили начин да заобиколят преградата от коли, но знаеше, че не може да напусне позицията си, за да провери.

Дългият и горчив опит бе научил Майстора на меча да се съсредоточава изцяло върху битката. Един миг на разсейване можеше да се окаже фатален. Воинът трябваше да мисли само за едно. Не губеше време да размишлява за семейство Фламел, да се чуди как се справят: така или иначе не можеше да им помогне.

Три назъбени копия изсвистяха в нощта и зад тях като дим се точеха струйки мъгла. Той отби едното настрана и разсече второто, но третото го улучи в лявото рамо, заби се в плътта му и цялата му ръка се вцепени. Тоягата падна от пръстите му и изтрополя на земята.

Нитен направи гримаса на болка и позволи на малка част от тъмносинята си аура да се увие около ръката му и да затвори раната. Но усещаше как се състарява, докато се цери, усещаше тежестта в краката си, стягането в дробовете си и знаеше, че ще е нужно време, докато усещането в лявата му ръка се върне. Щеше да му се наложи да довърши тази битка с една ръка.

Все още обърнат към нощта, той приклекна до Прометей и допря пръст отстрани на шията му, търсейки пулса. Такъв нямаше, но той усети, че Древният се размърдва.

— Ти си жив — каза Нитен с облекчение.

— Да не мислеше, че спя? — избоботи Прометей. Опря пети в земята и се надигна до седнало положение. — Нужно е нещо повече от едно малко копие, за да ме убие.

— Само за протокола: копията бяха две и не бяха малки. Как се чувстваш?

— Все едно са ме проболи с две копия. — Предницата на бронята му бе хлътнала и на нея се виждаха две дупки. Прометей притисна ръце към гърдите си и цялото му тяло засия в червено. Миризмата на анасон за кратко надви мириса на сол и месо.

В мъглата се разнесе пронизително стържене на метал.

Древният видимо се състари пред очите на безсмъртния, докато се цереше, косата му стана снежнобяла, дълбоки бръчки се появиха на челото му, край носа му и в ъгълчетата на устата му.

В нощта изтрещя стъкло и мостът затрепери от ново дрънчене на метал.

Нитен протегна ръка и помогна на Древния да стане. Прометей потърка с ръка бронята си, за да поправи дупките, запълвайки ги с метал.

— Съмнявам се, че ще мога да го направя пак. А ти как си? — попита, присвивайки очи срещу Нитен.

— Останала ми е още малко аура. Не много. Вероятно ще стигне да изцеря една рана, ако не е прекалено тежка.

— Поне косата ти не е посивяла.

— О, мисля, че косата ми ще си остане черна до деня на смъртта ми. А и между другото, твоята коса вече не е сива — каза Нитен.

— Бяла е.

— Винаги съм предпочитал червеното.

Отново изстърга метал.

Нитен посегна да се подпре на най-близката кола. Тя вибрираше.

— Те разглобяват барикадата — каза той.

— Така бих направил и аз на тяхно място — кимна Прометей.

— Чудя се дали ще се бият, или ще ни заобиколят, за да нахлуят в града?

— Ще се бият — каза уверено Нитен. — Ние ги обидихме.

— Обидили сме ги? Как?

— Като не умряхме бързо. Те са професионални воини; сражавал съм се с такива като тях цял живот. Смятат се за непобедими. Това ги прави високомерни, а също и глупави. А съм открил, че глупавите хора допускат грешки. Един разумен командир би оставил няколко от тях да се бият с нас и би пратил останалите в града. Но гордостта им ще ги задържи тук. Сега те трябва да ни убият. И онзи, който го направи, ще бъде удостоен с голяма чест. — Той млъкна. — Защо се усмихваш, Древни?

— Бас държа, че някъде в мъглата някой командир на Спартите казва на своите подчинени съвсем същото.

— Но ще допусне грешка — отвърна Нитен. — Ние сме много по-смъртоносни от тях.

Усмивката на Прометей стана тъжна.

— Не съм много сигурен в това.

— О, такива сме. Ние имаме причина да сме тук. Имаме кауза. Моят опит говори, че воинът с кауза е най-опасният от всички. Сега трябва да направим избор. Дали да останем тук и да се бием…

— … или да ги нападнем. — Древният вдигна поглед към небето, опитвайки се да прецени кое време е, но през мъглата не се виждаха никакви звезди. — Съжалявам само, че не успяхме да ги забавим повече.

— Те още са тук, нали? Всяка секунда, в която ги държим далеч от града, е победа за нас. Ако останем на мястото си, те ще съборят барикадата и ще ни заобиколят в гръб. Но ако действаме сега, елементът на изненадата ще е на наша страна: в своето високомерие те изобщо няма да предположат, че можем да ги нападнем — рече Нитен. Усети боцкане в пръстите на лявата си ръка и я разтръска, за да възобнови кръвообращението си.

— Съгласен: ще атакуваме. Но трябва да се държим заедно — каза бързо Прометей. — Ако се разделим, лесно ще ни надвият. Да се опитаме да си пробием път през тях до другия край на моста. Това ще ги накара да обърнат гръб на града. После ще видим дали можем да ги удържим до зазоряване.

Усмивката на Нитен проблесна в мрака и двамата тръгнаха по моста.

— Изглеждаш ми много весел за човек, тръгнал към неминуема гибел — отбеляза Прометей.

— Последните няколко години бяха лишени от събития — призна Майстора на меча. — Даже скучни. Репутацията на Ифа беше толкова страховита, че никой не смееше да я предизвика. Повечето разумни хора просто ни отбягваха. Дори когато ходехме в най-смъртоносните Сенкоцарства, обикновено ни оставяха на мира.

— С какво си запълвахте времето?

— Аз прекарах доста време в боядисване на една лодка в Саусалито.

— В какъв цвят?

— Зелен, винаги зелен. Но все не успявах да намеря точния оттенък. Изглежда, има над четирийсет оттенъка зелено.

— Зеленото е хубав цвят — каза Прометей, опрял леко меча върху дясното си рамо. — Не ме разбирай погрешно: аз си падам по червеното. Но и зеленото винаги ми е харесвало.

Продължиха да вървят мълчаливо, гледайки силуетите, които се мяркаха и движеха в мъглата наоколо.

— Съжаляваш ли за нещо? — попита изведнъж Прометей.

Нитен се усмихна срамежливо и лека руменина изби по бузите му.

— Ти се изчерви — каза изненадано Прометей.

— Заради едно-единствено нещо. Съжалявам, че Ифа не е с нас сега. Как щеше да й хареса тази битка!

Прометей кимна.

— И щеше да победи Спартите.

— Те щяха да побягнат от нея — съгласи се Нитен. — Трябваше да я помоля да се омъжи за мен.

Прометей го погледна.

— Обичаше ли я?

— Да — отвърна простичко Нитен. — С течение на столетията я обикнах.

— Някога казвал ли си й го?

Безсмъртният поклати глава.

— Не. На няколко пъти замалко да й кажа, но някак си в последния момент куражът все ми изневеряваше.

Прометей въздъхна.

— Значи не си го направил. Опитът ми подсказва, че съжаляваме само за неща, които не сме направили.

Нитен кимна.

— Знаеш, че в продължение на векове съм се бил с какви ли не чудовища, в човешки и нечовешки облик, и никой не би могъл да ме нарече страхливец. Но се страхувах да помоля Ифа да се омъжи за мен. — Той погледна към Древния. — Какво щях да правя, ако ми бе отказала? Щяхме ли да си останем приятели, ако ме отхвърлеше?

— Трябваше да я помолиш — каза Прометей.

Рамената на Нитен увиснаха съкрушено.

— Знам.

— Мислиш ли, че тя те обичаше? — продължи да упорства Прометей.

— При Ифа е трудно да се каже.

— И въпреки това е останала с теб колко дълго?

— Около четиристотин години.

— Според мен те е обичала — каза уверено Древният.

— А сега я няма — добави Нитен. — Затворена е в Сенкоцарство с една свирепа Архонтка и няма кой да я спаси.

— Жал ми е за Архонтката — рече Прометей.

— Вярно. — Нитен се усмихна, после замръзна неподвижно и подуши въздуха. — Помирисвам… — започна той, а после се обърна, вдишвайки дълбоко. Миризмата бе навсякъде около тях, зловоние, което внезапно се усили, когато Спартите се изсипаха от мъглата, мушкайки с копия и мечове, раззинали усти и протегнали нокти.

— За мен беше чест, че те познавах — рече Прометей и мечът му описа пламтящ червен полукръг, стържейки по щитовете и мечовете и изтръгвайки искри от тях.

— А за мен е чест да умра с теб — отвърна Нитен. Избягна едно копие, улови върха на друго и го изтръгна от ръката на държащия го Спарт, после ловко го завъртя и го заби в изненаданото чудовище.

Драконовите воини атакуваха.

Глава 46

Близнаците следваха Изида и Озирис по път от златни камъни С/ към входа на невъзможно високата Пирамида на слънцето. Ботушите им тропаха по позлатената алея и това бе единственият звук в кръга от тишина, който постепенно се бе образувал около тях, докато всички се обръщаха да ги погледнат.

Джош се приведе към сестра си.

— Привличаме много внимание — промълви той.

— Имам чувството, че това влиза в плана — прошепна в отговор Софи. Видя неразбиращото изражение на брат си и продължи: — Струва ми се, че можехме да кацнем много по-близо до входа, но не го направихме. Изида и Озирис искат да извървим пътя дотам, за да могат всички да ни видят. Обзалагам се, че това е една от причините да ни накарат да носим броня. — Тя кимна към хората, които започваха да се трупат наоколо. — Погледни: кой друг носи броня?

— Ами стражите… — започна Джош.

Софи го прекъсна, преди да е довършил.

— Освен стражите — които до един носят черно, бих добавила.

— Май само ние — призна той. — Мразя, когато си права.

— А и тези златно-сребърни брони не са особено незабележими, нали?

— Карат ни да изпъкваме — каза той тихо. После се намръщи. — Всъщност не съм сигурен, че това ми харесва. Все едно сме животни в зоологическа градина.

Софи кимна.

— Точно така — приличаме на някаква атракция. Те искат всички да знаят, че сме тук.

— Иска ми се да си бях взел слънчевите очила — каза изведнъж Джош. — Макар че вероятно щяха да съсипят целия ефект — добави ухилено.

— Броня и слънчеви очила. — Софи се усмихна. — Щеше да е интересна гледка, това е сигурно.

— Освен това ми се иска да бях взел фотоапарат — каза Джош, вдигайки глава, за да разгледа по-добре извисяващата се право пред тях структура. — Пирамидата е изумителна. Виж само размерите на тази врата!

Точно пред тях имаше огромен вход към сърцето на Пирамидата на слънцето. Той бе преграден от сто анпу, застанали рамо до рамо, всички въоръжени с копия, които излъчваха бледа синя светлина. От двете страни на вратата безчет стъпала се издигаха към небето, където вечерното слънце къпеше полираните камъни в кървавочервени и златни отблясъци.

— Как мислиш, дали е от истинско злато? — попита Джош.

— Всичко друго е — каза Софи. — Наистина ли смяташ, че е боя?

Докато близнаците вървяха към входа, тълпата се струпа по-наблизо, образувайки дълги редици от двете им страни.

— Това сигурно са Древните на Дану Талис — прошепна Софи.

Нито една от фигурите не бе изцяло човешка, а повечето бяха полускрити от кожени наметала с качулки или омотани в плат. От време на време се мяркаше козина или дебелокожа плът, остър нокът, кървясало животинско око или рог. Но имаше и неколцина, които предпочитаха гордо да парадират със завладялата ги Промяна — плашещи изменения и чудати допълнения към телата им.

— Недей да поглеждаш — каза изведнъж Джош, — но от моята страна има една жена с крила. И с птичи крака — добави той смаяно.

— Това е Инана[1]. — Софи се обърна да погледне, а после кимна. — Инана е. Една от най-уважаваните Древни. Могъща и смъртоносна, но не е враг на човеците. Спомените на Вещицата — поясни тя бързо на брат си, преди той да я е попитал откъде знае.

— В такъв случай, предполагам, че ще познаеш почти всекиго тук. Това може да се окаже наистина полезно.

— Вероятно ще позная повечето. Опитвам се да изтласкам мислите на Вещицата — Жана д’Арк ми показа как. Но понякога разни дребни неща проникват в съзнанието ми, като например имена. Или си спомням някои незначителни факти, които са се набили в ума на Вещицата. — Тя наклони леко глава. — Инана отглежда лъвове, затова винаги мирише на големи котки, влажна слама и изпражнения. Вещицата мрази тази миризма. И е алергична към котки — те я карат да киха.

Джош се разсмя гръмко при мисълта, че Вещицата от Ендор може да е алергична към нещо.

— Освен това се обрива от тях — добави Софи с широка усмивка, а после се засмя заедно с него.

— Всички Древни ли приличат на чудовища? — попита Джош, когато пристъпиха от слънчевата светлина в сянката на пирамидата. Температурата моментално спадна, а кънтящите им стъпки бяха приглушени и погълнати от огромната златна пирамида.

Софи кимна.

— Повечето. Не са много Древните, които Промяната не е… хм… изменила по някакъв начин… — започна тя, а после млъкна, осъзнавайки за какво намеква брат й.

Джош кимна към Изида и Озирис, които се бяха отдалечили напред и сега чакаха близнаците на гигантския вход, в сравнение с който приличаха на джуджета.

— Какво ще кажеш тогава за тези двамата? — попита той. — Те не ми изглеждат Променени.

Софи поклати глава.

— Не. Променени са — каза тя уверено. — Просто ние не виждаме по какъв начин.

[1] Шумерска богиня на плътската любов, плодородието и войната. — Б.пр. ↑

Глава 47

Загърнат в кожено наметало с качулка, Маретю се движеше с лекота сред Древните, струпани около Софи и Джош Нюман пред Пирамидата на слънцето. Куката, която заемаше мястото на лявата му ръка, бе скрита под ризата му, увита в намаслена кожена кесия, и той я усещаше как пари и жужи до гърдите му.

Не биваше да е тук.

Не и сега.

Особено пък сега.

Намираше се сред тълпа от Древни. Ако се отъркаше в някой от тях, дори и по погрешка, последствията щяха да са катастрофални. Но отдавна не беше поемал рискове, а някои рискове си заслужава да се поемат.

Като по-млад, докато още овладяваше силите си, беше безразсъден. От какво да се страхува? Беше неуязвим и безсмъртен. Можеше да получава рани, но освен ако не загубеше главата си или гръбнакът му не бъдеше счупен, щеше да се излекува.

Само че, след като бе започнал да съставя плана за спасението на света, се бе научил на предпазливост. Без него планът нямаше да успее. Беше живял толкова дълго и бе водил толкова различни животи, че не се страхуваше от смъртта, но знаеше, че едно подхлъзване, една дребна грешчица може да доведе до катастрофа.

И въпреки това, ето че беше дошъл тук днес, рискувайки всичко.

Когато се върна на Дану Талис, за да задейства онова, което трябваше да се случи, дълбоко в себе си той знаеше, че иска да види пристигането на близнаците. Това щеше да е един от решителните моменти в необикновената история на островната империя. Искаше да види брата и сестрата, приказните близнаци от древното пророчество — един да спаси света и един да го унищожи.

Смяташе, че рискът си заслужава.

Изида и Озирис бяха разчели съвършено момента на пристигането си.

Маретю стоеше в сенките и гледаше как кристалната им вимана се спуска от небето. Озирис бе изчакал, докато повечето членове на съвета пристигнат край пирамидата — няколко от тях в очукани вимани, останалите в карети, вариращи от пищно украсени до гротескни. После умишлено беше направил голям кръг, преди да кацне, така че залязващото слънце да заблести върху кораба и той да заприлича на падаща звезда.

Бяха кацнали на една от далечните площадки, която обикновено бе заета от каретите на по-маловажни Древни. Изида и Озирис имаха правото да кацнат почти на стъпалата на пирамидата и никой нямаше да протестира. Но те искаха близнаците да направят десетминутна разходка през двора до входа й. Освен това Озирис хитро бе извъртял кораба по такъв начин, че когато стените му се отворят и се появят Софи и Джош, броните им да грейнат като сигнални огньове в светлината на залязващото слънце, пламтейки в сребърно и златно.

Съветът винаги изчакваше до последната минута, преди да влезе в пирамидата, защото наклонените й златни стени изтощаваха аурите. Така че всички станаха свидетели на пристигането на загадъчната двойка в златна и сребърна броня.

Изида и Озирис закрачиха бързо напред, оставяйки на близнаците да ги следват. Мъжът с куката знаеше защо го правят — искаха тълпата да съсредоточи вниманието си единствено върху тийнейджърите.

Докато Софи и Джош прекосят половината площад, Маретю чу първите шепоти, понесли се през тълпата:

— … злато и сребро…

— … легендарните близнаци…

— … слънцето и луната…

Маретю трябваше да признае, че ходът на Изида и Озирис бе майсторски. Ако двамата Древни просто бяха довели Софи и Джош в Залата на съвета и бяха обявили, че те са легендарните близнаци, много от Древните щяха да се изсмеят невярващо. Но при такова появяване съветът вече започваше сам да се убеждава, че това са близнаците от пророчеството, още преди те да са влезли в пирамидата.

Беше гениално.

Маретю се движеше бързо към края на редицата, вървейки редом с близнаците. Гледаше ги как си говорят тихичко и знаеше всяка дума, която си разменяха. Видя как Джош зърна Инана и очите му се разшириха от изумление, щом забеляза птичите й крака. Видя как сините очи на Софи се стрелват към крилатата Древна и устните й оформят думите: „Това е Инана“.

Маретю бе избрал точно този момент измежду всички възможни, защото близнаците изглеждаха щастливи. Гледаше устните на Софи и макар че не можеше да я чуе, знаеше, че разказва на Джош, че Вещицата от Ендор е алергична към котки и киха. Близнаците се засмяха заедно, с чист и звънлив смях, безгрижен и пълен с живот.

Точно това бе дошъл да чуе.

Възрастта на Маретю вече бе неизчислима. Беше пътувал напред и назад по безброй времеви потоци. Беше живял в продължение на векове в Сенкоцарства, където правилата на времето са различни или не съществуват. Беше видял много, бе преживял още повече и не бе забравил нищо. Това беше част от проклятието му.

И знаеше, че сега Софи и Джош за последен път се смеят заедно.

Глава 48

Облечен в церемониална броня, Анубис стоеше пред красиво гравирана метална врата. Пое си дълбоко дъх. Усети, че лявата му ръка се вдига към устата, и се спря. Беше се отучил да си гризе ноктите, когато Промяната започна да деформира черепа му, придавайки му животински вид, удължавайки зъбите и изтънявайки устните му. В няколкото случая, когато разсеяно бе пъхнал нокти в устата си, едва не си беше отхапал пръстите.

— Защо не влезеш? — изръмжа нечий глас от вътрешността на стаята. — Знам, че си там отвън.

Анубис докара върху устните си нещо като усмивка, след което бутна вратата към покоите на Бастет и влезе. Побърза да затвори след себе си, за да не може нищо да се измъкне в коридора. В стаята цареше почти пълен мрак и той постоя, опрял гръб в стената, докато очите му свикнат с тъмното. Миризмата тук бе ужасяваща и той се стараеше да диша само през устата.

— Как разбра, че съм отвън? — попита.

— Чух дишането ти. — Гласът на Бастет дойде от дясната му страна и той се обърна към звука. Можеше едва-едва да различи силуета на огромната й котешка глава на фона на затъмнения прозорец. Главата беше отметната назад и поглъщаше нещо, което все още се гърчеше. — Какви са новините?

— Току-що пристигнаха Изида и Озирис — съобщи Анубис.

Бастет преглътна храната, избърса устата си с ръка, а после се закашля като котка.

— Добре — изпъшка накрая тя. — Казах ти, че ще дойдат за встъпването ти в длъжност. Те имат голямо влияние над останалата част от съвета. След като те подкрепят, властта ти е гарантирана.

— Пристигнаха с онази тяхна изумителна вимана — каза той тихо. — И аз искам такава. Не ми се вижда честно те да имат такъв кораб, а аз да нямам. — Пое си дълбоко дъх и тръгна на пръсти към майка си. При всяка крачка трепваше от пукането и пращенето на малки костици под краката му. Преди Промяната майка му ядеше само белени плодове върху кристални чинии. Сега ядеше сурово — и често живо — месо, и мраморно-златният под бе осеян с останки от скорошните й хранения. Стаята, постара от повечето цивилизации, която някога бе красива, сега вонеше на отпадъци и гнилоч.

— Когато станеш владетел, ще имаш всичко, което пожелаеш — отвърна Бастет. — Ще можеш да поискаш виманата им. Те едва ли ще ти откажат.

— Те не дойдоха сами — добави Анубис небрежно.

— Така ли? Кого са довели? Познаваме ли го?

Анубис приклекна пред майка си. Макар че тя бе седнала, лицата им се намираха на едно ниво. Често се бе чудил по каква ли прищявка на съдбата Промяната бе превърнала нея в котка, а него в куче. При Бастет Промяната личеше по-ясно: имаше опашка, остри зъби, прибиращи се нокти и обичаше живи гризачи и птички.

— Двама са. Момиче и момче. Не ги познавам. Никога досега не съм ги виждал — каза той тихо.

— Чудя се кои ли са. — Бастет се обърна да провери как изглежда в огледало, което само тя можеше да види. Анубис усети мирис на пудра и леко киселеещия парфюм, който майка му предпочиташе.

— Честно казано, приличат на човеци — каза той, като бавно се изправи и отстъпи назад.

— Колко странно — рече меко Бастет.

— Носят златна и сребърна полупрозрачна керамична броня. И мисля, че може да са близнаци — довърши той припряно. Наведе се, когато Бастет изпищя и запрати едно бурканче от парфюм по главата му. Само невероятно бързите му рефлекси го спасиха.

— Ще почакам отвън — извика той, докато се измъкваше от стаята.

Анубис стоеше в коридора, скръстил ръце върху широките си гърди. През дебелите, покрити със злато, стени чуваше как майка му беснее в стаята си. Носеше се звън от чупещо се стъкло. Трясък на мебели. Последния път, когато тя бе изпаднала в един от своите пристъпи на ярост, беше пробила дупка в дебелата двайсет сантиметра врата от чисто злато и бе съборила античния полилей от тавана. Той чу звънтенето на скъп кристал, а после вратата потрепери, когато нещо тежко — предполагаше, че пак бе полилеят — се разби с трясък от вътрешната й страна.

От време на време в края на коридора се появяваха прислужници с животински глави, виждаха го пред вратата на Бастет и бавно се оттегляха. Яростта на Древната бе легендарна и смъртоносна за всеки, който й се изпречи на пътя.

Анубис затвори очи и въздъхна. Зачуди се дали когато стане владетел на Дану Талис ще може — и дали ще е разумно — да премести майка си в някое далечно Сенкоцарство и после да запечата всички лей-портали, за да не може да се измъкне оттам. Тя имаше много съюзници в съвета, но твърде малко приятели. Може би Анубис щеше да успее да събере малобройна групичка, склонна да му помогне — току-виж дори загадъчните Изида и Озирис.

Те не приличаха на никои други Древни, които познаваше. Макар че у повечето Древни в съвета личеше някакъв ефект от Промяната, Изида и Озирис изглеждаха незасегнати. Беше дочул слух, че двамата били Велики древни или може би дори Предтечи, но не вярваше на това, а знаеше, че няма как да са Архонти. Не прекарваха много време на Дану Талис и Анубис вероятно можеше да преброи на ноктите на едната си ръка случаите, в които ги бе виждал на заседания на съвета през последните петнайсет години.

А сега се бяха появили с близнаци със златна и сребърна броня.

Анубис не бе особено умен — брат му Атон беше мозъкът в семейството, — но дори той разбираше, че това не е добър знак. Всички знаеха легендата за Златния и Сребърния близнак, които първи управлявали острова. Дану Талис бе изграден около двата символа на слънцето и луната, противоположни и равни. Градът дори беше оформен като слънце и полумесец. Така че нямаше как появата на Изида и Озирис днес с двама близнаци в златна и сребърна броня да бе съвпадение.

Лицето на едрия Древен застина в мрачна гримаса. Днес той щеше да стане владетел на Дану Талис — по един или друг начин. Имаше армия от десет хиляди анпу, а новите бикоглави хибриди Астерион[1] бяха разположени на лагер по площадите и близките улици. Последните му експериментални хибриди на глигани, мечки, котки и бикове чакаха дълбоко в подземията на пирамидата. Беше ги приготвил, за да може, след като го обявят за владетел на Дану Талис, да устрои парад с тях като символи на властта си. Но всички те бяха въоръжени и в пълна броня — и бяха научени да са верни само на него.

Яростта на Бастет бе като лятна буря: необуздана и драматична, но отминаваше бързо. Когато малко по-късно вратата се отвори, Древната бе спокойна и овладяна, с гладко сресана козина и облечена от глава до пети в черно-червена кожена роба и черно наметало с ален кант.

— Тази премяна доста прилича на моята броня… — започна Анубис, а после млъкна.

— А защо мислиш, че я избрах? — Тя го хвана подръка и двамата тръгнаха заедно по дългия коридор. По стените му се редяха огромни плочи полиран кристал. Отраженията на двойката Древни, начупени и изкривени, се движеха редом с тях и всяко огледало ги показваше на различен движещ се фон.

— А сега ми разкажи всичко, което можеш, за тези двамата в златото и среброто.

— Казах ти всичко, което знам — отвърна Анубис. — Моите шпиони ме информираха, че Изида и Озирис са пристигнали, и аз излязох на балкона да хвърля един поглед на кораба им. Наистина го искам, невероятен е — добави той.

— Анубис… — рече предупредително Бастет.

— И точно тогава забелязах близнаците.

— Не знаеш дали са близнаци — сопна се тя. — Престани да го повтаряш.

— Знам, че ме мислиш за глупав… — започна Анубис. Видя изражението на майка си и побърза да продължи: — Видях момче и момиче, които ми приличаха на човеци, в скъпи и древни на вид брони от злато и сребро.

— Кой коя носеше? — попита тя.

— Момчето бе със златната, а момичето със сребърната, разбира се.

— Опиши ми ги.

— Току-що ги описах — момче и момиче.

— Цвят на косата, очите — каза Бастет и хватката й върху ръката му се стегна болезнено.

— Косите им бяха руси. Очите не ги видях; бях прекалено далеч. Забелязах обаче, че момчето е по-високо от момичето. Възрастта на човеците се преценява трудно, но бяха може би на петнайсет-шестнайсет лета.

— Откъде знаеш, че са били човеци?

— Защото няма деца Древни — напомни й той, а после се напрегна, очаквайки тя да го стисне отново в отговор на неуважението му.

— Какво ли са намислили Изида и Озирис? — попита тя, почти сякаш говореше на себе си. — Златната и сребърната броня са преднамерена обида. Напомняне, че нашето семейство невинаги е управлявало съвета.

— Струва ми се, ти каза, че Изида и Озирис ще подкрепят претенциите ми — рече той.

— Е, та кого друг могат да подкрепят?

— Освен ако нямат собствени кандидати — подхвърли Анубис.

Бастет понечи да поклати глава, но се спря.

— Знаеш ли, може да не си толкова глупав, колкото изглеждаш.

Анубис не каза нищо, тъй като не бе сигурен дали това бе комплимент.

В края на коридора двама анпу в черна броня застанаха мирно и отвориха масивна двукрила порта от бял кварц. Едно създание с пипала, уловено в кварца, лениво отвори единственото си око, а после пак го затвори.

Бастет и Анубис минаха през вратата и излязоха на застлания със златист пясък двор. Някога тук бе имало пищна градина, но в яростта си Бастет толкова често изтръгваше цветята, че Анубис бе наредил на градинарите да садят само кактуси и бодливи растения, които тя не би изскубвала така охотно. Чакаше ги каляска, огромен блестящ глобус от една-единствена издълбана перла, която Анубис бе донесъл от едно водно Сенкоцарство. В нея бяха впрегнати два саблезъби тигъра албиноси, чиито зъби бяха извити нагоре като слонски бивни. Това беше нов хибрид, отглеждан от Анубис.

Анубис отвори вратата и протегна ръка на Бастет. Тя я пренебрегна и се качи в каляската без чужда помощ.

— Може те да са легендарните близнаци — подхвърли невинно Анубис, качвайки се след майка си.

— Не говори глупости! — сопна се тя. — Откъде Изида и Озирис ще намерят близнаци? Баща ти и аз заличихме кръвната им линия преди хиляда години.

Потресен, Анубис се завъртя, за да се взре в лицето на майка си, точно когато тигрите се втурнаха напред, и това го накара да залитне назад в седалката. Не им трябваше кочияш; големите котки бяха програмирани да намерят пътя до Пирамидата на слънцето.

— Това никога не съм го знаел — каза той.

— Малцина го знаят. И не искам да го споменаваш никъде. — Тя извърна глава и подпря брадичка на лявата си лапа. На светлината на вечерното слънце, която проникваше през полупрозрачните стени на перлената колесница, зениците й се свиха до върхове на топлийка. Бастет седеше мълчаливо и острите нокти на другата й ръка разсеяно деряха уж неунищожимата кожа на седалката. Всеки път, когато се возеше в колесницата, тя разкъсваше тапицерията; Анубис реши, че следващия път ще нареди да издялат седалките от камък.

— Ако Изида и Озирис са намерили други претенденти — рече тихо Бастет, — защо ги разкриват толкова рано? В това няма смисъл. Можеха да ги вмъкнат в Залата на съвета и да ги представят като голяма изненада по-късно.

— Явно искат ние да знаем — каза Анубис, като подпря голямата си глава на юмрука си и зарея поглед през града.

В небето имаше дим и мирисът му се усещаше във въздуха. Човеците пак горяха копторите си.

Осем грамадни анпу чакаха на портата. Разделиха се на две групи по четирима и се затичаха редом с каляската. Ролята им бе по-скоро церемониална, отколкото защитна. Всички главни резиденции и дворци на владетелите на Дану Талис бяха защитени с пръстена от канали и до вътрешния кръг около пирамидата можеше да се стигне само по строго охранявани мостове. Никога никой човек не бе стъпвал по златните камъни около великата пирамида.

Анубис осъзна, че майка му бе млъкнала, и се обърна да я погледне.

— Какво каза? — попита тя.

Анубис се намръщи, мъчейки се да си припомни.

— Казах, че те явно искат ние да видим близнаците… двойката в златна и сребърна броня. Когато водиш битка — той се приведе напред, — можеш да скриеш числеността на войниците си и да изненадаш врага. Понякога тази стратегия действа, но често, ако врагът не знае срещу колко воини е изправен, продължава да се бие. Другият вариант е да се разкриеш на врага: да му покажеш, че го превъзхождаш по брой, да съкрушиш духа му. Така често постигаш бърза, безкръвна победа.

Бастет кимаше.

— Знаеш ли, наистина трябва да прекарваме повече време заедно. Ти си пълен с изненади.

Това да не би да беше втори комплимент за един ден? Анубис се зачуди дали пък наистина не идва краят на света.

— Прекарал съм целия си живот в сражения. Познавам битките — каза той бързо.

— Къде са те сега? — попита Бастет.

Анубис изгледа тъпо майка си, после сви рамена.

— В Пирамидата на слънцето, предполагам. Може би дори в Залата на съвета.

— Не, съмнявам се. Прекалено е рано. Изида и Озирис ще искат да направят впечатляваща поява в залата. — Тя звучеше уверено. — Аз така бих постъпила. Не се съмнявам, че в момента се срещат с други Древни, посяват разни идеи в умовете им, пускат намеци за двойката в златно и сребърно. Сигурно са скрили момчето и момичето на някое закътано място, за да не им се пречкат, и ги пазят за момента на голямото разкритие.

— Но ти каза, че е невъзможно те да разполагат с истинските близнаци. Значи са намерили две деца и са ги облекли в лъскава златна и сребърна броня. Какво ще докаже това? Съветът ще им се изсмее.

— Изида и Озирис са хитри. Гарантирам ти, че не са дошли с две случайни деца, облечени в брони. Тези двамата сигурно притежават някакви умения. Може би достатъчно, за да заблудят съвета. — Бастет поклати глава. — Изида и Озирис трябва да са планирали това от векове. Може и по-дълго. Когато ти станеш владетел — добави тя, — искам да наредиш да ги убият.

— Кого? — намръщи се Анубис. — Децата ли?

Бастет поклати глава и нададе вой.

— Не, не децата. Е, може и тях да убиеш, ако искаш. Но настоявам да се погрижиш за Изида и Озирис.

— Последните, които се опитаха да ги убият, свършиха като украшения — напомни той на майка си. — Изида носеше онази огърлица с малки човечета в продължение на месеци след това. И повечето от тях бяха още живи — добави шепнешком.

Бастет изведнъж се изправи в седалката и сложи ръка на коляното на Анубис. Един остър нокът се заби в плътта му, но той прехапа устни и не каза нищо.

— Ама разбира се, ти си прав…

— Така ли? — попита той и изненадата, че майка му е съгласна с нещо, казано от него, притъпи за миг болката. — За какво съм прав?

— Убий децата.

— Да ги убия ли? — Той я изгледа безизразно, после килна глава на една страна. — Това е лесна работа. Те могат да претърпят дребна злополука през следващите няколко дена.

Всички нокти на Бастет се впиха в плътта му и той ахна.

— Понякога си толкова глупав!

Когато станеше владетел, определено щеше да я заточи в някое Сенкоцарство. Някое с много кучета в него.

— Убий ги сега. Убий ги, преди Изида и Озирис да могат да ги представят пред съвета. — Тя стисна коляното му, за да наблегне на думите си. — Слушаш ли ме?

— Да, майко — изрече той през стиснати зъби.

— И се погрижи да бъде свършено както трябва.

— Да, майко — повтори Анубис. — Знам най-подходящите създания за целта. Те никога не са ме проваляли.

[1] Астерион е оригиналното критско име на минотавъра. — Б.пр. ↑

Глава 49

Привързана към недодялан планер от дърво и хартия, Скатах прелетя покрай прозореца и помаха.

Жана д’Арк й махна в отговор от дрънчащата вимана.

— Тя се забавлява — каза французойката.

— Какво? — попита Сен Жермен. Беше надраскал петолиние в бележника си и бързо го запълваше с ноти и паузи, като в същото време си тананикаше.

— Скатах. Току-що я видях да прелита покрай прозореца. Изглеждаше, че се забавлява — извика Жана, за да може той да я чуе през шума от виманата.

— Кой? — Сен Жермен се изправи с олюляване и надзърна през прозореца. Видя как Скатах се издига и свива надясно, за да се понесе в спирала надолу по невидимо въздушно течение малко над върховете на дърветата. — Е, радвам се за нея — каза той разсеяно. — А сега ме остави за секунда, искам да запиша тази мелодия. — Смъкна се на пода и се наведе пак над бележника.

— Мисля, че тя може да е в по-голяма безопасност навън, отколкото тук вътре — промърмори Уилям Шекспир. Той седеше отдясно на Прометей и гледаше нервно как едрият Древен се мъчи да управлява допотопния кораб.

Паламед стоеше зад Барда и даже неговото обикновено безстрастно лице бе набръчкано от грижи.

— Това беше последната останала вимана — обясни Прометей. Дръпна ръчката за газта и тя се счупи в ръката му. Той захвърли парчето настрана и стисна с пръсти стърчащия край. — Никой друг не я искаше.

— Разбирам защо — каза Уил.

— Не беше длъжен да идваш — тросна му се Древният. — Имаше избор.

Уил вдигна очи към Паламед и се ухили.

— Всъщност нямахме. Всичко свършва днес.

— Днес няма да стане нищо — каза уверено Прометей. — Ще има много викане и тропане по масите. На хората ще са им нужни дни, за да се организират. Атон беше най-близкото нещо до водач, с което разполагаха, а него сега го няма. Няма кой да ги поведе.

Скатах се наведе надясно и усети как планерът се размества под нея. После започна да редува леви и десни наклони, описвайки бързи зигзагове. Досега никога не беше летяла с планер, но бе отлична ездачка и първокласна сърфистка. А бе открила, че летенето с планер много прилича на карането на сърф, само дето се носиш по въздух, а не по вода.

Беше се учила да язди вълните в леденостудените води, които блъскаха островната й крепост Скай[1], хилядолетия преди сърфингът да стане спорт. Векове по-късно дори бе отвела група маорски воини от един остров на друг, за да спасят отвлечени деца. Стражите бяха гледали за платна, които да оповестят пристигането на врага, а маорите им се бяха изплъзнали, карайки дълги дъски.

Тя нададе боен вик. Това страшно й харесваше и съжаляваше само за едно — че го откри толкова късно.

Скатах Сянката премести теглото си, така че носът на планера да се насочи нагоре и въздухът да влезе под крилата. Планерът се заиздига в бавни спирали и когато тя реши, че е достатъчно високо, се обърна и погледна надолу.

Точно под нея гората се бе проснала като необятен зелен килим. Далеч на хоризонта блестяха синьото море и златният град Дану Талис с голямата Пирамида на слънцето, открояваща се на фона на небето.

Във въздуха под Скатах имаше три хиляди планера и макар че те бяха предназначени само за един човек, повечето носеха и втори, привързан несигурно под първия. Хартията и кожата пукаха при полета, което създаваше звук като от далечна гръмотевица.

Почти четирийсет вимани летяха под планерите. Повечето бяха сглобени от части на различни съдове. Имаше няколко с рядката триъгълна форма и тук–там някой голям боен кораб рукма, но повечето бяха от малките кръгли съдове, предназначени за двама души, но сега натъпкани с по пет–шест воини. Никой от корабите не беше нов, а няколко — включително този, който возеше Жана и другите — бяха направо допотопни: на илюминаторите им нямаше стъкла, металните им корпуси бяха овързани с лиани, за да не се разпаднат, и ги осейваха дупки, запушени с листа и дърво. Всички кораби бяха опасно претоварени. Преди да излетят, Уицилопочтли бе казал на Скатах, че праща в битката всички защитници на Игдразил — почти десет хиляди воини. Четири хиляди от тях щяха да се спуснат от въздуха, докато шест хиляди щяха да прекосят джунглата. И пак щяха да им трябват два дни, за да стигнат до Дану Талис. А никой не знаеше какво ще заварят там.

Скатах беше отказала да влезе с другите в очуканата кръгла вимана. Имаше нещо, което трябваше да свърши, и не можеше да си позволи да бъде затворена на борда на кораба. Беше настояла да се привърже към планер и да скочи от един клон, знаейки с абсолютна увереност, че ще успее да овладее нужните умения. По същия начин се бе научила да плува — като скочи в ледените дълбини край остров Скай и пляскаше из водата, докато не започна да се държи на повърхността.

Скатах направи кръг около виманата и помаха пак. Жана също й махна. Прометей бе прекалено зает да се бори с уредите за управление, за да я забележи; Уил и Паламед се взираха неспокойно в него. Само Сен Жермен изглеждаше напълно отпуснат, седеше прегърбен на пода и пишеше в бележника си. Скатах се надяваше, че той ще доживее да завърши своята симфония: имаше чувството, че ще бъде епична.

Девата воин хвърли един последен поглед към приятелите си и позволи на вятъра да я подхване и да я понесе все по-високо и по-високо. Когато бе сигурна, че другите вече не могат да я виждат, зави надясно и се понесе надолу към покрайнините на града.

[1] Шотландски остров. — Б.пр. ↑

Глава 50

Около ръката на Никола Фламел се образува зелена ръкавица и плътна топка от енергия зажужи в дланта му, пръскайки искри. Той тъкмо замахна да метне топката към Мориган, когато Пернел внезапно го сграбчи за китката.

— Чакай!

— Да чакам ли? — Никола погледна объркано жена си. Вълшебницата се взираше напрегнато във фигурата с черно наметало. — Ти не си Мориган, нали?

— Това е Мориган, Богинята-врана — настоя Никола. Топката от енергия, въртяща се в дланта му, започваше да се смалява.

Закачулената фигура пред тях вдигна глава. Качулката обрамчваше бледото й лице и когато заговори, в гласа й ясно се долавяха следи от ирландски или шотландски акцент. Очите й бяха затворени.

— Мориган още спи — рече тя и отвори очи. Те бяха кървавочервени. — В момента съм Бав.

Очите на създанието бавно се затвориха и се отвориха пак. Сега бяха яркожълти.

— А сега съм Маша. — Келтският акцент беше още по-силен, а гласът — по-дълбок и по-дрезгав.

Очите на създанието се затвориха отново, а когато се отвориха, едното беше блестящо червено, а другото яркожълто. Два гласа се разнесоха от една и съща уста, в лек десинхрон един с друг.

— Ние сме сестрите на Мориган. Ние сме Богинята-врана.

Никола премести поглед от създанието към жена си и повдигна въпросително вежди.

— Те са три в едно тяло — обясни тя. — Нещо като трите проявления на Хеката, само че Мориган, Маша и Бав са три отделни личности. Преди векове Мориган надвила другите две и ги затворила в себе си. — Пернел се усмихна. — Аз ги освободих и сега Мориган е затворена вътре.

Богинята-врана се усмихна и острите й зъби се белнаха на фона на черните й устни.

— Надявай се тя никога да не се измъкне, Вълшебнице. Защото не те обича особено.

Никола сви ръка в юмрук и зелената му аура потъна обратно в плътта му, стичайки се по ръката му като мастило.

— Благодаря, че ме спасихте — каза Пернел.

— Благодарим ти, че ни освободи — отвърна бързо Богинята-врана.

— Честно казано, не мислех, че ще ви видя отново. — Вълшебницата разпери ръце. — Особено пък тук.

— Ние също не го бяхме планирали — рече Богинята-врана. Обърна се към електроцентралата и наметалото й от пера забърса с шумолене земята. — Това е… погрешно.

Никола и Пернел се спогледаха.

— Погрешно ли?

— Ние сме Потомки — каза създанието. — Израснахме в ужасните дни след потъването на Дану Талис. Още тогава ни беше ясно — както би трябвало да е ясно и на сестра ни, — че Древните са отговорни за собственото си унищожение. Станали са мързеливи и високомерни и това е спомогнало за гибелта на техния свят. Вярвали са, че хората ги почитат като богове, но всъщност човечеството ги презирало и се бояло от тях. Ние не сме били там, но сме чували достатъчно разкази за човешкото въстание.

— Един черен нокът посочи назад към електроцентралата. — Ако тези зверове стигнат до брега, Древните ще се върнат на този свят и унищожението ще започне отново. — Тя се усмихна, показвайки острите си зъби, бели на фона на черните устни. — А въпреки външността ни на врана, ние никога не сме били врагове на хората. Много народи ни почитат. Изглежда, пак сме съюзници, Вълшебнице.

Безсмъртната французойка кимна.

— Благодаря ви. И благодаря, че се върнахте; вашето присъствие тук може да промени всичко. То ни дава шанс. — Тя протегна ръка.

Богинята-врана я погледна, а после внимателно, почти неуверено, посегна и я стисна.

— Знаеш ли — каза тя, — не мислим, че някога някой човек доброволно ни е подавал ръка.

— Защо? — попита Никола.

— О… — Древната се засмя тихо. — Предполагам, че понякога наистина хапем ръката, която ни храни.

— Е, и какво ще правим сега? — попита Никола. — Ние тримата достатъчно силни ли сме, за да нападнем тварите в едната или другата сграда?

Богинята-врана поклати глава и пернатото й наметало прошумоля, докато се наместваше обратно на мястото си.

— Видяхме какво има вътре. Всеки голям звяр от човешките легенди, всяко чудовище, което можеш да си представиш, и цяла армия от анпу. Командва ги Шолотъл[1] — добави тя многозначително.

Никола и Пернел поклатиха глави. Името не им беше познато.

— Братът близнак на Кетцалкоатъл — обясни Богинята-врана. — Злият близнак. — Тя се усмихна. — Някога били еднакви, но Промяната се оказала особено жестока към Шолотъл: по скелета му няма плът — костите му са голи — и сега има глава на куче. При това доста грозно куче. Анпу го почитат като един от тях. Ние сме могъщи, но сме Потомки и не можем да го победим. Само някой невероятно силен Древен би имал шанс срещу него. А ние не знаем къде да намерим такъв.

— Аз обаче знам — каза бързо Пернел. — Ареоп-Енап е тук. Ако успеем да събудим Стария паяк, той ще се бие с нас.

— Само че, докато се занимаваме с това, корабчето ще отплава — възрази Никола.

— Ти си Алхимика — каза Богинята-врана. — Майстор на мистичните изкуства. А ти — кимна тя към Пернел — си вълшебница. Със сигурност бихте могли да направите нещо.

— Вече сме изнемощели… — започна Никола.

Пернел докосна съпруга си по ръката.

— Мисли простичко, Никола. Мисли простичко.

— И бързо — добави Богинята-врана. — Корабчето вече се готви да потегли към брега.

Никола се озърна отчаяно.

— Ако имах повече време, бих могъл да изменя структурата на метала и да го направя водопропусклив или да намагнетизирам корпуса и да притегля всяко парче метал към него.

— Нямаме време за такива сложни неща — каза Пернел.

Богинята-врана уви наметалото около себе си и се обърна да погледне към брега.

— Като последен вариант бихме могли да се спуснем на корабчето и да убием няколко стражи, може би дори капитана или кормчията.

— Няма да имате никакъв шанс — каза Пернел. Въпреки свирепата външност на Богинята-врана, костите й бяха крехки като на птица; едва ли щеше да убие повече от един-двама анпу, преди да я надвият. Вълшебницата погледна към съпруга си. — Не можем ли да се опитаме да замразим пак морето?

— Съмнявам се, че ще ми стигнат силите, пък и сама видя колко бързо се топи ледът.

— Бихме могли да метнем няколко огнени топки на корабчето. Това ще предизвика известен хаос, може би дори паника сред съществата на борда. Ако се разтичат напосоки, могат да преобърнат съда.

— Нека оставим това като последен вариант — каза Никола. После очите му грейнаха и той се усмихна. — Простичко. Права си — понякога простичкото е най-добро. — Алхимика приклекна и загреба шепа камъчета. Започна да ги търка между дланите си, стривайки ги на прах; после поднесе прахта към устата си и го близна лекичко с език.

— Пфу! Това е отвратително — каза Богинята-врана.

— Няма достатъчно цимент — отбеляза той. — Сградите тук са стари — разядени от солта, брулени от времето. — Наведе се да вдигне от земята парче тухла и го задържа върху протегнатата си длан. — Структурата на тухлите вече се разпада. Молекулярните връзки, които ги държат, се разкъсват. Някога, много отдавна, когато двамата с Пернел се нуждаехме от пари, взимахме бучка въглен и я превръщахме в злато.

— Ще превърнеш кораба в злато ли? — попита смаяно Богинята-врана. — Виж, това ще е зрелищно! — Тя се намръщи. — Ще потъне, нали?

Алхимика поклати глава.

— Не, няма да превърна кораба в злато. Съмнявам се, че дори в разцвета на силите си бих могъл да го сторя. Освен това винаги съм предпочитал да работя на дребно…

Думите му заглъхнаха и във въздуха се разнесе аромат на мента. Ръбовете на тухлата в дланта му започнаха да се ронят, разпадайки се на прах.

— Сложи ръка върху дясното ми рамо, Пернел; дай ми малко сила. Ти също, Богиньо-врана — нареди той. — Ела да застанеш зад мен.

— Наистина предпочитам да не докосвам хора… — изсумтя богинята, но направи крачка към него.

— Аз пък предпочитам да не ме докосва същество, по-старо от човечеството, но времената сега са странни и необичайни — отвърна Никола.

Богинята-врана и Пернел застанаха зад Алхимика и позволиха на малка част от аурите си да се влеят в него. Мирисът на мента се усили, но бе леко кисел и горчив.

— Побързай, Никола — каза Пернел. — Някой — или нещо — със сигурност ще забележи.

— Човек първо трябва да се концентрира… — Алхимика се взираше съсредоточено в прахта от тухла в ръката си. Тя постепенно потече от дланта му като вода. — След като желаният резултат бъде постигнат, човек трябва просто да насочи съзидателната или разрушителната енергия. Първо — наблюдение, после — прилагане.

Някъде в нощта нещо изпращя и звукът отекна като изстрел.

Камъни застъргаха шумно един в друг.

— Пак ли земетресение? — попита Пернел.

Земята затрепери и в нощта се раздаде ново пукане и хрущене. На борда на тежко натоварения кораб, в електроцентралата и в близкия склад на интенданта зверове зареваха.

Мъглата се разнесе за момент и разкри високия комин, стърчащ зад електроцентралата. Той потрепери и се олюля, докато тухлите в основата му се пръсваха, пращайки ситни късчета във всички посоки.

Никола поднесе длан към устата си и духна лекичко, разпилявайки остатъка от прахта в нощния въздух.

Тримата видяха как коминът се прегъна надве и бавно, оставяйки диря от мъгла, която приличаше на дим, се стовари върху кърмата на корабчето. Тя потъна дълбоко под водата, а носът му щръкна във въздуха. Заскърца метал и съдът се пречупи надве. Вълна заля пристана и пътеките, помитайки няколко анпу от скалите в морето. Предната част на разбитото корабче се стовари обратно във водата, пращайки още една вълна към пристана. Двете половини моментално се наклониха настрана и почнаха да потъват, а въздухът се изпълни със звука на метал, стържещ по камъните на острова.

Никола изтупа ръце.

— А всичко, което трябваше да направя, бе да счупя няколко тухли. Тежестта на комина свърши останалото.

Пернел се наведе към съпруга си и го целуна по бузата.

— Magnifique[2] — прошепна тя.

— Истински триумф — съгласи се Богинята-врана. — Но ще прощаваш, ако не те целунем.

— А вие ще прощавате, ако ви кажа, че предпочитам да не го правите.

— Скоро ще си имаме много ядосана компания — каза Пернел.

Ярка светлина се вряза в мъглата, когато вратите на склада на интенданта се разтвориха. Оттам се изсипаха анпу, които заеха позиции около входа и започнаха да душат въздуха с вирнати носове. Следващата фигура, която пристъпи в отвора, имаше само бегла прилика с човек. Представляваше скелет, увит в пъстро пернато наметало с качулка. Порив на вятъра развя наметалото назад, за да разкрие лъскави бели кости, които обгръщаха жизненоважните човешки органи. За разлика от останалата част от тялото, главата бе покрита с плът и козина и беше кучешка, с дълга муцуна и заострени уши. Кожата бе нашарена от краста, а едното ухо изглеждаше разкъсано. Създанието се движеше тромаво и докато се приближаваше, стана ясно, че стъпалата му са обърнати: петите бяха отпред, а дългите пръсти с черни нокти сочеха назад.

То отметна глава и подуши въздуха, подобно на анпу. Челюстите му се раздвижиха и когато заговори, речта му приличаше на гъргорене.

— Какво надушвам? — изръмжа то. — А, мента: вонята на позорно известния Алхимик. Брат ми каза, че ще се погрижи да не стигнеш до острова. Но аз му казах, че ще бъдеш тук. Аз съм Шолотъл, брат на Кетцалкоатъл, син на Коатликуе, и съм дошъл да завладея този град за Древните.

Когато не получи отговор, той подуши по-внимателно. Едната му костелива ръка стискаше наметалото около шията му, а другата бе вдигната високо и на върха на всеки пръст, сякаш бе свещ, танцуваше жълто пламъче. Когато се взря в мрака, кръглите му очи горяха в червено, отразявайки пламъците. Той излая като куче, после мина отново на английски.

— Къде си, Никола Фламел? Покажи се да те видя, преди да умреш.

Алхимика пристъпи напред и позволи на зелената си аура да го озари.

— Какво ще правиш, чудовище, без кораб, с който да откараш зверовете си на брега? Изглежда си заседнал на острова заедно с мен.

Шолотъл махна неопределено с горящата си ръка към Сан Франциско, пръскайки пламъци.

— Има още кораби, Алхимико. Дий купи малка флота от туристически корабчета точно заради такъв вариант. В същия този миг те пътуват насам, или пък ще го сторят, когато мъглата се вдигне. — Той поклати глава. — Казах на брат си, че тази мъгла е грешка. Но докато корабчетата пристигнат, как да се развличаме? — Кучешките челюсти зейнаха в усмивка. — Ами да, ще гоним вас. — Посочи с горящата си ръка към Алхимика и дузина анпу дотичаха безшумно при него. — Доведете ми ги. Живи! Ще имам удоволствието да те убия лично, Алхимико — обеща Шолотъл.

Никола плесна с ръце и стена от зелен пламък изригна от твърдата земя току пред него. Жегата накара чакалоглавите воини да отстъпят с опърлена и димяща козина.

— Това е остров, Алхимико, няма къде да се скриеш — зави Шолотъл.

— Аз не се крия — каза Никола, отстъпвайки от пламъците. — Идвам за теб, чудовище.

— Ще умреш на този остров!

— А ти ще умреш заедно с мен.

Никола се обърна пак към Пернел и Богинята-врана.

— Трябва веднага да събудим Ареоп-Енап. Той е единствената ни надежда.

— Ами ако не можем? — попита Богинята-врана.

Пернел и Никола я погледнаха, без да кажат нищо. Накрая Пернел проговори.

— Ще го събудим — каза тя кратко. — Или ще умрем, докато се опитваме.

— И вероятно ще ни изядат — добави Никола с усмивка.

— Винаги ли е толкова вълнуващо около вас двамата? — попита Богинята-врана.

— Дори и за нас последната седмица беше… необикновена — каза Никола.

[1] Ацтекски бог на подземния свят, свързва се също със залеза, мълнията и огъня (понякога се среща в неправилния вариант Ксолотъл). — Б.пр. ↑

[2] Великолепно (фр.). — Б.пр. ↑

Глава 51

— Стойте тук. Не излизайте от стаята — заповяда Изида.

— Не пипайте нищо — добави Озирис. — Възрастта на повечето артефакти тук се измерва в десетки хиляди години.

— Не излизайте от стаята — повтори Изида. — Когато ние излезем, заключете вратата след нас. Не отваряйте на никого.

— Ами вие? — попита Джош.

Изида се намръщи.

— Какво имаш предвид?

— Каза да не отваряме на никого — това включва ли и вас?

Тя въздъхна.

— Джош, нарочно се правиш на глупав. Разбира се, че на нас ще ни отворите. Ще се върнем след по-малко от час и ще ви заведем да ви представим на съвета.

Озирис потри нетърпеливо ръце и в този момент заприлича на мъжа, когото близнаците бяха наричали татко.

— Вече успяхме да говорим с някои Древни, така че всички знаят, че сте тук. Ще има голямо вълнение, когато се появите.

— Да. Всички говорят за вас — добави Изида. — И така, не забравяйте…

— Да заключим вратата — довърши Джош.

— И да не излизаме от стаята — добави Софи.

Изида кимна, но на лицето й нямаше усмивка. Явно не намираше поведението на близнаците за забавно. Дръпна тежката врата след себе си, докато излизаше, и тя се затръшна с бумтене. Джош се помъчи да завърти големия кръгъл ключ, който Древните бяха оставили в ключалката. Накрая той прещрака и близнаците останаха сами в една от най-просторните стаи, които са виждали някога.

— Огромна е — прошепна Джош. — Тук може да се побере футболно игрище.

Софи отиде по средата на помещението.

— Повече от едно — каза тя, оглеждайки се първо наляво, а после надясно. Близнаците стояха в стая без прозорци, която бе толкова голяма, че през тъмните сенки не можеха да видят стените отляво и отдясно. Стената точно срещу тях бе наклонена навътре.

Софи посочи към нея.

— Това трябва да е външната стена на пирамидата.

— Изглежда, тази стая се простира от единия до другия й край — каза Джош.

— Това би означавало, че е дълга около два километра и половина.

— На това му се вика голяма стая — рече той. — Изненадан съм, че не е разделена на по-малки. Би било по-логично.

— Джош, тези хора създават светове, правят цели Сенкоцарства. Никога не биха разделили една стая само защото е практично. — Софи млъкна за момент, а после добави: — Чудя се обаче за какво ли я използват. Прилича ми на галерия. — Посочи към една стена, където върху камъните личаха бледи правоъгълници. — Виждаш ли? Там е висяло нещо. — Тя се завъртя в кръг.

— Няма прозорци, само една врата…

— Тогава откъде идва светлината? — попита Джош. Не можеше да открие никакъв източник.

— Мисля, че от самите стени — каза с почуда Софи.

Джош отиде до стената и допря ръка до златните камъни, но те бяха хладни на пипане.

— Тук има нещо. — Софи посочи към пода, където едва личаха останките от стара мозайка. Джош се върна при нея, коленичи на пода и духна силно. Прахта се разлетя, за да открие поредица от идеални кръгове, разположени един в друг. Те се състояха от хиляди мънички златни и сребърни плочки. Вътрешният кръг бе запълнен със златистожълти квадратчета, а сребърните плочки образуваха около него едно дълго С, подобно на луна.

Софи проследи очертанията на сребърния полумесец с върха на ботуша си. После потупа по най-вътрешния кръг.

— Слънце и луна. — Тя отстъпи назад и огледа внимателно шарката. — Изглежда, тази част от пода е по-стара от останалото. Виждаш ли? Камъните са съвсем различни. — Тя коленичи и прокара ръка по мозайката, проследявайки с пръст очертанията на луната. Съвсем тънка струйка от сребърната й аура потече от върха на пръста й и се процеди през ръкавицата й, за да се събере върху полумесеца, трептейки като живак. — Чудя се откъде ли е дошла…

… стена…

… невъзможно дълга, невероятно висока…

… в опърлена пустиня, където небето и земята бяха кафяви, а слънцето представляваше далечна точица…

Тя потрепери, когато образите изпълниха ума й, а после помръкнаха. Погледна към брат си.

— По-стара е от пирамидата. Много по-стара. Дори не мисля, че е от този свят.

Джош тръгна около мозайката, като я разглеждаше внимателно.

— Този свят представлява такава шантава смесица от магия и технология. Имат си тази изумителна пирамида, висока километър и половина, със светещи стени, а не могат да поправят една вимана. Могат да създават Сенкоцарства и хибриди между хора и животни, а носят брони и мечове. Няма нито коли, нито телефони и нищо, което дори да прилича на телевизор!

— Мисля, че виждаме един умиращ свят, Джош — рече бавно Софи. — Който и да е създал първоначалната технология и да е построил пирамидите, или си е заминал, или е бил Променен. Вярно, има хора като Изида и Озирис, които притежават изумителни способности. Но какво правят те: вместо да използват силите си за нещо полезно, в продължение на хиляди години работят върху това да си гарантират, че ние ще управляваме Дану Талис.

— За тях — каза внезапно Джош. Приклекна и погледна към сестра си. — Направили са си целия този труд, за да си гарантират, че ще управляваме Дану Талис за тях. — Той наблегна на последните две думи, взирайки се в сините очи на Софи.

— Предполагам, че очакват да правим каквото те искат.

— Предполагам, че ще останат разочаровани.

— А какво ще стане после? — попита тя.

Джош поклати глава.

— Нямам представа. Е, всъщност имам, но засега не искам дори да мисля за това. — Той се изправи и разкърши рамена. — Тук е малко страшничко, не мислиш ли?

— Страшничко ли? Че от какво може да те е страх? — Софи стана, изтупвайки ръкавиците си, и отстъпи от старата мозайка.

— Джош, ти разгледа ли добре някои от хората, покрай които минахме току–що? Е, предполагам, че всъщност не са хора, но помисли си само какво видяхме и направихме през последните няколко дни.

Джош кимна.

— Никога повече не бива да те е страх — довърши Софи.

Брат й сви рамена.

— В момента се страхувам мъничко — призна той.

— Недей — каза тя твърдо.

Джош завъртя очи.

— Все ме командориш. Мога да се страхувам, ако искам.

И двамата се ухилиха, а после Софи се приведе към него и сниши глас.

— Може да е от изострените ми сетива, но ми се струва, че ни наблюдават.

Джош кимна пак. Почеса се небрежно по тила.

— Усещам гъдел по врата си — нали познаваш онова чувство, когато някой те гледа?

— Изида и Озирис? — предположи тя.

— Не мисля. Каква причина могат да имат те да ни шпионират? Свикнали са да правим каквото ни кажат като добро момче и момиче. Обучили са ни да се подчиняваме, както обучават слугите си.

— Да се поразходим — каза тя много тихо. — Стъпките на ботушите ни ще отекват в стените и ще е трудно да ни подслушват.

— Хвана ръце зад гърба си и тръгна по средата на стаята, а очите й се взираха в тъмните ъгълчета, търсейки движение в сенките.

Джош я настигна и пое редом с нея. Металните им ботуши кънтяха по пода и ехото връщаше звука.

— Това може да е било библиотека. Изглежда, тук на стената е имало рафтове — каза високо Софи, сочейки към едно място.

— Белезите си личат. — После се намръщи. — Озирис каза да не пипаме нищо. — Тя погледна към брат си и понижи глас. — Но всъщност тук няма нищо за пипане.

— Значи, каквото и да е имало, са го махнали — рече Джош, потривайки с ръка устата си, докато говореше.

— А Изида и Озирис още не знаят за това — допълни Софи.

— Оставам с впечатлението, че не прекарват много време тук — каза той.

Софи кимна в знак на съгласие.

— Чудя се защо.

Двамата се върнаха към средата на помещението, колкото се може по-далеч от стените. Говореха на висок глас за размера на стаята, за височината й, за осветлението. Джош дори подсвирна и плесна с ръце, за да чуе ехото.

След като повървяха малко, стигнаха до единия й край. Хоризонтални линии в златния камък очертаваха местата на рафтове, а малки дупчици в зидарията показваха къде са били прикрепени. Но самите рафтове липсваха, както и онова, което е било върху тях.

Джош прокара пръст по стената и той остана чист.

— Махнали са ги наскоро. Не е имало време да се събере прах.

Софи погледна брат си впечатлена.

— Умно. Аз не бих се сетила да проверя.

— Видях го в един стар филм за Шерлок Холмс — призна той ухилено.

Близнаците тръгнаха обратно към мястото, където ги бяха оставили Изида и Озирис. Софи се поколеба за миг, после посегна да докосне ръката на брат си. Металната й ръкавица изстърга по бронята му.

— Те не са ни родители, нали?

Джош продължи да върви. Направи почти дузина крачки, преди да отговори.

— Мисля си за това кажи-речи от първия миг, в който ни казаха кои са.

— Аз също — призна Софи.

— На земята, през всичките тези години, те определено се държаха като наши родители. При това бяха добри родители и правеха всичко както трябва. Но…

— Но винаги са били малко хладни — каза Софи, кимайки. — Даже, преди всичко това да се случи, понякога съм се чудила дали не четат книга с инструкции „Как да бъдем родители“. Имаше нещо странно в поведението им. Майките и бащите на другите деца бяха по-… — Тя млъкна, търсейки правилната дума.

— Естествени? — попита Джош.

— Да, естествени. Сякаш нещата им се удаваха с лекота, а не мисля, че при нашите родители беше така. Даже веднъж казах нещо в този смисъл на мама — на Изида; точно след като се бяхме преместили в Остин. Тя само се засмя и каза, че разбира се, че сме различни, и е нормално да се чувстваме странно заради това. Ние бяхме близнаци и нови в училището, така че било нормално да се чувстваме не на място.

— Помниш ли какво казваха? — добави Джош. — Че ни учели…

— Подготвяли.

— Обучавали.

— Само дето не казваха, че е за тази роля — довърши Софи.

— Но щом те не са наши родители, тогава какви сме ние? — Джош забави ход и спря. — Мислех си за това одеве. Знаеш, че семейство Фламел са прекарали целия си живот в търсене на Златни и Сребърни близнаци…

Софи закима; после очите й се ококориха смаяно, щом осъзна за какво намеква той.

— Може би Изида и Озирис са правили същото. Само че те са ни открили първи.

Ченето на Софи увисна.

— Но тогава какви сме ние, Джош? Откъде идваме? Осиновени ли сме? — Ръцете й литнаха към устата й. — Близнаци ли сме изобщо?

Джош сложи ръка на рамото й и наведе чело, за да го допре в нейното. Русите им кичури се преплетоха.

— Аз винаги ще бъда твой брат, Софи. Винаги ще се грижа за теб.

Тя премигна, за да прогони сълзите си.

— Знам. Просто ми се иска да знаехме кои сме.

— Дали Вещицата не го знае? — зачуди се Джош. — Дали го няма в спомените й?

— Не съм сигурна… — започна Софи, но още докато говореше, я връхлетя порой от образи и я накара да залитне. Джош я стисна за ръката и я задържа права. Момичето потрепери, после ахна. Отвори очи и остана да стои, олюлявайки се.

— Какво видя? — попита той.

— Спомените на Вещицата…

— За какво?

— Ти и аз на върха на тази пирамида. Как се бием.

Той поклати твърдо глава.

— Това няма да стане.

— Напротив — каза простичко тя. — Ще стане днес. Скоро.

— Не, ти виждаш едно от онези възможни бъдещета. Което никога няма да се случи — рече той разпалено.

Една-единствена сребърна сълза се процеди от ъгълчето на окото на Софи.

— Научи ли нещо за нас? — попита той.

— Не — излъга тя. Не искаше да му каже какво друго е видяла. Че го е видяла как стои самотен върху пирамидата, изоставен, след като тя е избягала…

— Но видях Скатах. Видях Жана и Сен Жермен, Шекспир и Паламед. Всички те бяха тук.

— Къде?

— Тук, на стъпалата на тази пирамида — настоя тя.

— Не може да бъде.

Пред вратата се чуха приглушени стъпки и се разнесе кратко, бързо почукване.

— Крайно време беше — промърмори Джош. — Започвах да се чувствам като затворник.

Орнаментираната дръжка, златен кръг със змия, поглъщаща собствената си опашка, се завъртя и вратата издрънча на пантите си.

— Чакайте, чакайте. — Джош забърза към нея и превъртя ключа в ключалката. Хвърли поглед през рамо към сестра си. — Как могат всички те да се озоват тук?

А после вратата се разтвори с трясък и отхвърли Джош назад. Той се пързулна по гръб по пода, запремята се, а златната му броня се удряше в камъка, изтръгвайки искри. Софи се втурна към брат си.

Една закачулена фигура пристъпи в стаята. След нея влязоха още две, а последната затвори вратата и превъртя отново ключа.

Фигурите бяха високи и мускулести и още преди да отхвърлят наметалата с качулките, беше ясно, че не са съвсем хора. Макар телата им да бяха човешки, имаха глави и лапи на черни мечки. Дрехите им висяха на парцали, а около кръста им бяха препасани колани от дебела меча кожа.

— Мечи кожи — прошепна Софи. — Берсерки[1].

Трите създания извадиха къси бойни брадви и черни обсидианови ножове.

Джош се изправи бързо и измъкна двата си меча. Софи зае позиция от лявата му страна и сви ръце в юмруци.

— Имате ли някаква представа кои сме? — попита Джош.

— Не. — Гласът на берсерка приличаше на животинско ръмжене. — Нито пък ни интересува. Пратиха ни да ви убием. Няма да отнеме дълго, стига да не окажете съпротива. Надяваме се да окажете — добави той.

— О, ще окажем — обеща мрачно Джош.

— Хубаво. Тъкмо ще ни е по-забавно.

[1] Една от версиите за произхода на думата берсерк е, че идва от словосъчетанието меча кожа. — Б.пр. ↑

Глава 52

— Вирджиния — започна доктор Джон Дий, — наистина не мисля, че това е добра идея.

Вирджиния Деър не му обърна внимание.

Дий настигна американската безсмъртна и я хвана за ръката, принуждавайки я да забави ход.

— Почакай малко, не съм толкова млад както някога. — Беше зачервен и дишаше тежко. — Ще получа сърдечен удар.

Лицето на Вирджиния Деър остана безизразно.

— Бих могъл да умра. Още тук и сега — каза той.

Върху устните на Вирджиния Деър се изписа свирепа усмивка. Тя отпусна тежко ръка върху рамото му.

— Това заплаха ли е или обещание?

— Ама че си сурова! Невинаги си била такава — измърмори той.

— Каква? — попита тя.

Двамата стояха по средата на пазар за плодове и повишеният й глас привлече вниманието на околните. Няколко продавачи и клиенти я изгледаха с любопитство. Макар да носеше бялата роба и конусообразната шапка, характерни за хората в Дану Талис, беше ясно, че тази млада жена е различна. Това личеше в държанието й, в походката й и най-вече в начина, по който се отнасяше със стоящия пред нея старец.

Вирджиния заби пръст в рамото на Дий.

— Никога, ама никога през всичките години, откакто се познаваме, не си си направил труда да потърсиш някаква информация за мен. Изобщо не знаеш каква съм.

Той се озърна нервно.

— По-тихо; хората започват да ни зяпат.

— Не ме интересува.

— Знам, че си убила Древния си господар.

— И това е всичко — процеди Вирджиния. — Всъщност това е всичко, което някой изобщо знае за мен. Първото, което ми казват, е: „О, ти си безсмъртната, убила своя господар“.

— Е, фактът си е впечатляващ — рече Дий. — Вероятно има само няколко души, които могат да твърдят същото, а от всички тях бих повярвал само на теб.

— Какво става тук? — Един от огромните бикоглави стражи, Астерионите, си проби път през събиращата се тълпа и пристъпи близо — твърде близо — до Вирджиния. Лъхна ги силна оборска миризма на месо и тор.

Вирджиния дори не се обърна да погледне създанието.

— Ей, ти. Разкарай се от мен — заповяда тя.

Огромната уста на Астериона се отвори и затвори от смайване. Досега никой човек не бе говорил така с него.

Вирджиния го пренебрегна и се взря в английския магьосник.

— Омъжена ли съм, имам ли деца? Братя и сестри, може би? Родители? Кой е любимият ми чай? От какъв сладолед се изприщвам?

— Вирджиния — прошепна Дий, като се оглеждаше. Хората бяха започнали да се събират в полукръг около тях.

— Не знаеш нищо за мен, защото никога не си си направил труда да попиташ. А това е просто защото… никога… не си се… интересувал. — Тя наблягаше на всяка дума, мушкайки го с пръст в гърдите.

Астерионът пристъпи към тях и ръката му падна върху камшика на пояса му.

— Хайде, разотивайте се. Предизвиквате смут.

Вирджиния най-после хвърли кос поглед към бикоглавото създание.

— Ако се опиташ да използваш този камшик — каза тя, — ще съжаляваш.

Звярът нададе тътнещ смях.

— Заплашва ме някакво си човешко момиче. Накъде отива светът?

С едно движение на китката си Вирджиния го превърна в камък.

Нисък стон пробяга през пазарния площад, а Вирджиния насочи вниманието си отново към Дий.

— Не те ли смущава, че тези хора са роби?

Дий огледа навалицата около тях.

— Не.

— Защо?

— Като начало, те не са от моя народ. — Докторът се ухили. Гледаше как хората започват да се редят на опашка, за да докоснат каменната статуя, която допреди миг представляваше войник — първо я пробваха с пръст, а после с монети и ножове. Дивяха се на фините й детайли: на гънките по кожената униформа и каменните капки пот по челото на създанието. Бяха изумени, че големите кафяви очи на статуята все още се движат.

Кръгът около Вирджиния и Дий се разшири, когато вестта за случилото се плъзна из пазара.

— Погледни ги — сопна се Вирджиния. — Те са от твоя народ. Те са хора. Не са Древни, не са Потомци, не са някакви хибридни чудовища или Променени. Хора са. Точно като теб. И ако ми кажеш, че не са като теб, ще те шамаросам или ще те превърна в камък. А може би и двете.

Дий затвори уста, без да каже нищо.

— Аз бях сираче, живях сам–самичка в дивите гори. Нямах си никого. Нито приятели, нито семейство, нищо. Но бях свободна. И се научих да ценя свободата. През целия си дълъг безсмъртен живот съм се борила за свобода.

— Значи когато искаше да ти дам свят…

— Нямах предвид онова, което си мислеше ти. Не исках място, където да управлявам като диктатор. Исках да създам място, което да е наистина свободно.

— Трябваше да ми кажеш — отбеляза Дий.

— Ти щеше да ми се изсмееш — и после да съжаляваш за това — каза Вирджиния.

Група Астериони, предвождани от един белязан анпу, излязоха тичешком на площада, привлечени от тълпата. Носеха камшици и тояги и се заеха да си пробиват път, разблъсквайки грубо хората. След началото на гражданските вълнения Анубис бе забранил събирането на човеци на едно място.

Водачът анпу зърна хората, събрали се пред статуята на Астериона, и озадачен, забави ход, за да я разгледа. Само преди час беше минал през този площад с един патрул и тогава тук нямаше статуя. Освен това никога не бе виждал изваяние на някой от бикоглавите воини: за какво му е на някого да прави статуя на звяр? Едва когато стигна на няколко крачки от сивия камък, внезапно разпозна чертите му. Това беше един от собствените му подчинени. Той се взря в лицето… и големите, изпълнени с ужас, волски очи се раздвижиха, умолявайки беззвучно.

Потресен, командирът анпу залитна назад и вдигна свития си юмрук. Астерионите се строиха в бойна формация около него, образувайки плътен кръг с насочени навън копия и мечове. Пръстите на анпу трепереха, докато се мъчеше да откачи един рог от колана си. Долепи го до устните си и го наду, за да повика помощ.

Нищо не се случи.

Озадачен, той разтръска рога и опита пак. Не излезе никакъв звук.

Обърна се, когато една слаба човешка жена пристъпи напред, вдигна шапката си и я подаде на стареца до себе си. Беше допряла до устните си дървена флейта, но анпу не чуваше нищо. Той пусна рога и посегна към копеша си. Но металът стана на прах между пръстите му, а после изведнъж всичкият метал в униформата му, закопчалките и кукичките, както и ножът на колана му, започна да се разсипва на прах, който вятърът отнасяше. Накрая и металните му ботуши се разпаднаха около краката му.

Бойният строй на Астерионите започна да се руши, когато оръжията им, броните им, а накрая и дрехите им се напукаха, натрошиха и изсъхнаха до сипещ се прах.

Някой в тълпата се засмя. А после и втори, и трети. Вълна от смях се понесе по пазарния площад, прераствайки в гръмогласен презрителен рев.

— Не си толкова наперен без кожата и метала, а?

Анпу погледна към жената, без да е сигурен дали да я нападне, или да бяга. В казармите се говореше за някаква човешка женска, която прекосила каналите, оставяйки поне два взвода анпу в безсъзнание върху камъните. Той, разбира се, не вярваше на тези приказки. Те бяха толкова абсурдни.

— Кажи на господарите си, че идваме — рече жената. Дясната й ръка направи широк жест, който обхвана цялата тълпа. — Всички ние.

Анпу, с разпадащите се дрехи, се обърна и побягна, следван от Астерионите. Вълната от подигравателен смях дълго ги следваше.

Хората се скупчиха около Вирджиния и Дий, ревейки одобрително.

— Ето — изсмя се Вирджиния, — така привличаш хората на своя страна. Просто ги караш да се смеят на врага. И не се наложи да убиваме никого.

— Ами статуята?

— О, той не е мъртъв. Скоро ще му мине. А сега хайде да поговорим на тези хора за свободата. — Тя се покатери на една сергия за плодове и протегна ръка на Дий, за да му помогне да се качи до нея.

— Значи спорът с мен е бил само за привличане на вниманието? — попита той. — Било е номер?

Вирджиния не каза нищо.

— Нали?

Американската безсмъртна зарея поглед над морето от лица и разпери ръце. Буйната й гарвановочерна коса се надигна зад нея като крила. Из тълпата плъзна шепот, а после хората притихнаха в благоговейно мълчание.

— Какво знаеш за мен? — попита тя тихичко Дий. — Освен че съм убила Древния си господар?

Той се замисли за кратко.

— Нищо — призна накрая.

— А от колко време се познаваме?

— От много — отвърна той. — Четиристотин години, а може би и повече.

Вирджиния го погледна и не каза нищо.

Дий сви рамена.

— Права си. Трябваше да те питам. Ами какво да ти кажа, бях егоист. Но онова беше друг човек по друго време. Хората се променят. Аз се промених — каза той бързо. — Като за начало, вече не съм безсмъртен; това ме кара да гледам на нещата от различен ъгъл.

— Хора от Дану Талис — каза високо Вирджиния и гласът й отекна над притихналия площад. — Аз съм Вирджиния Деър.

— Вирджиниядеър… Вирджиниядеър… Вирджиниядеър… — Тълпата замърмори името й като една дума.

— А това е Джон Дий.

— Джондий… Джондий… Джондий…

— Ние сме дошли да ви освободим!

Тълпата нададе мощен рев като тътена на вълни, разбиващи се в морския бряг.

— Сладолед с парченца бисквити — каза изведнъж Вирджиния, повишавайки глас над крясъците, — от него се изприщвам.

— А, хубаво.

— Хубаво ли?

— Той ми е любимият. Значи ще остане повече за мен.

Глава 53

След унищожаването на сфинкса всички чудовища, събрани на Алкатраз, изведнъж осъзнаха, че не са сами на острова. Повечето се нахвърлиха едно върху друго зад металните решетки на затворническите килии и каменните стени заехтяха от крясъци и вой. Въздухът се изпълни с нова миризма: медния дъх на кръв.

Черния ястреб поведе Били и Макиавели по дълъг коридор с редящи се от двете му страни килии, който се наричаше Мичиган Авеню. Один помагаше на ранените Хел и Марс, които се движеха в тила, и ги пазеше от създанията, изскачащи от тъмните ъгли.

Били Хлапето се засмя.

— Толкова са заети да се ядат едни други, че изобщо не им пука за нас.

— Не е тъй — прошепна Хел и облиза устни. — Много от тези създания… — Камшикът й разсече във въздуха три прилепа-вампири с човешки глави. — Много от тези създания са ловци на хора и кръвопийци. Вие тримата — каза тя и посочи с дръжката на камшика към Били, Макиавели и Черния ястреб, — миришете като угощение за тях. Ще продължат да ви връхлитат.

— Да не би да казваш, че мириша? — попита Били.

Ноздрите на Хел се издуха и тя вдиша дълбоко.

— Като печено пиле. Със съвсем мъничко розмарин.

— Ами вие? — попита Били, обръщайки се към тримата Древни. — Искате да кажете, че вас няма да ви докоснат?

Один сви рамена.

— Никой не е в безопасност — каза той. — Макар и да не сме хора, все пак сме месо, а бедните твари са гладни.

— Ти им съчувстваш? — попита Макиавели. Италианският безсмъртен кървеше от леко порязване на темето и изглеждаше сякаш носи червена маска.

— Те не са тук по свой избор — отвърна Один. — Затворници са, също като хората, които са живели тук едно време.

— И въпреки това ще ни убият и ще ни изядат — рече мрачно Марс. Извъртя се странично, когато от една тъмна килия се надигна триглава змия и изплю срещу него струи гъста жълта отрова. Мечът му се издигна и спусна, и две от главите се търкулнаха на земята. — А ако се доберат до града, ще пируват в продължение на седмици или дори месеци, преди да бъдат заловени.

— Никой няма да напуска острова — рече мрачно Черния ястреб. Беше прикрепил обратно два от листовидните върхове за копия към дървени пръти и удряше долния им край в земята. — Ще стоим и ще се бием.

— Значи ще умреш — каза Хел.

— Хората цял живот ми го повтарят — рече Черния ястреб, клатейки глава. — А аз още съм тук, докато те не са.

От една килия се появи дребен минотавър и отпусна тежките си раздвоени копита върху рамената на Били Хлапето, събаряйки го на колена. Ръката на Макиавели се раздвижи, оставяйки след себе си противния мирис на змия. Минотавърът изведнъж нададе вой, замята глава насам-натам и почна да се чеше неистово, дерейки собствената си плът. Черния ястреб замахна с дръжката на едното копие и подсече краката на създанието. То се стовари с грохот на пода и се затъркаля, като пищеше и се чешеше бясно.

— Щипалки и бълхи — каза Макиавели с усмивка. — Винаги съм ги смятал за крайно подценявани насекоми. Особено когато са напъхани в ушите.

— Напъхал си щипалки в ушите му? — рече Били и потрепери.

— Това е гадно.

— Напълно прав си. Може би предпочиташ да го бях оставил да си гризне от теб?

Преди Били да успее да отговори, от отворената врата в края на коридора се появиха два сатира. Те имаха закърнели човешки туловища и рога и крака на кози. И двамата бяха въоръжени с къси костени лъкове. Изблеяха радостно, поставиха на тетивите си стрели с черни върхове и ги изпънаха.

Макиавели описа полукръг във въздуха с ръката си, като разтваряше и свиваше пръсти с мълниеносна бързина.

Блеенето на сатирите премина в уплашени писъци, когато тетивите им се превърнаха в гърчещи се змии и запълзяха нагоре по ръцете им. Те захвърлиха лъковете и побягнаха навън в нощта.

— Илюзия — каза Макиавели. — Това винаги е било моя специалност.

— Ти си пълен с изненади — каза Били впечатлен.

Италианецът повдигна вежда.

— Нямаш представа колко си прав.

Групата от Древни и безсмъртни се втурна по коридора през една тясна врата. Зад нея имаше редица от стаи със стъклени стени, които водеха навън, към вонящата мъгла. Сатирите бяха изчезнали, но тъмнината бе пълна с неприятни звуци. Страховити силуети се движеха в мрака и Марс и Один замахваха с мечовете си към всеки, който се приближи твърде близо.

— Чакайте малко. — Макиавели спря на вратата, опитвайки се да се ориентира. — Трябва да разберем къде на острова се намираме.

— Току-що излязохме от административната сграда — каза веднага Черния ястреб.

— Откъде знаеш? — попита италианецът.

Индианският безсмъртен хвана Макиавели за ръката и го завъртя лекичко. Точно над вратата, от която бяха излезли, бе издялан орел с разперени крила върху американски флаг с формата на щит. Под тях ясно се виждаше олющеният надпис „Административна сграда“.

— Фарът трябва да се намира почти право отсреща — каза Черния ястреб, сочейки през мъглата.

— Но къде е Ареоп-Енап? — попита Марс. — Фламел използва папагала, за да ни каже, че Стария паяк е на острова.

Мъглата се сгъсти във водни капчици, които образуваха лицето на Хуан Мануел де Аяла. Всички — дори и Марс — подскочиха уплашено.

— Замалко да ми докараш сърдечен удар — промърмори Хел.

Били Хлапето се ухили.

— Не знаех, че имаш сърце.

— Вляво от вас — прошепна призракът с глас от пукащи се мехурчета — се намират развалините на Дома на надзирателя. Ареоп-Енап е вътре.

— Да вървим — подкани ги Били и се обърна да тръгне.

— Били, чакай! — извикаха едновременно Макиавели и Черния ястреб.

Американецът не им обърна внимание. Движейки се внимателно през мъглата, започна да различава високата колона на фара вдясно от себе си, а после и смътните очертания на сиви стени и празни прозорци отляво. Изведнъж зърна някаква фигура — висока, безформена, забулена в мъгла — да минава зад един от отворите. На Били му се стори, че създанието има бяла грива, спускаща се по гърба му. Кентавър ли беше или още един сатир? Видя как то спря и се обърна, взирайки се в него с бледото си лице. Надигна ноктестите си пръсти и ръцете на Били посегнаха бързо към кръста му, той измъкна върховете на копията от колана си и ги запрати със свистене през въздуха…

… точно когато Пернел Фламел, с блестяща от влагата бяла коса, пристъпи напред, вдигнала ръка за поздрав.

Глава 54

На дивия североизточен бряг на Дану Талис кристалната кула, издигаща се от морските вълни, засия и запулсира с бледа златиста светлина. После започна да вибрира подзвуково и треперенето отекна дълбоко в земята, разбивайки водата на бяла пяна.

— Тук съм — каза Цагаглалал. Носеше бялата керамична броня, която й бе дал съпругът й, а на гърба й имаше два еднакви копеша в кръстосани ножници.

Авраам Мага изглеждаше висок и слаб в притъмнялата стая на върха на „Тор Ри“. Беше загърнат в сянка, с гръб към нея, така че тя да не вижда Промяната, която бе завладяла плътта му почти напълно, превръщайки я в чисто злато.

— Дай да те погледна — прошепна тя и го завъртя към светлината. — Искам да те видя и да запомня този момент.

— Предпочитам да ме помниш какъвто бях.

— Нося този образ завинаги в мен — каза тя. Притисна длан към гърдите му. — Но това също си ти и аз никога няма да го забравя. Никога няма да те забравя, Авраам.

Прегърна го, притискайки плътта и метала му към кожата си, и заплака на рамото му. После вдигна поглед към лицето му и видя една–единствена сълза, голяма златна капка, да се търкулва по бузата му. Тя се надигна на пръсти, пое я с устните си и я преглътна. Притисна ръце към корема си.

— Ще я нося завинаги в мен.

— Предстои ти да тръгнеш на пътешествие, което ще продължи десет хиляди години, Цагаглалал. — Вече всяко вдишване на Авраам бе мъчително. — Виждал съм бъдещето ти и знам какво те очаква.

— Не ми казвай — рече бързо тя. — Не искам да знам.

Авраам продължи:

— Както във всеки живот, в него има и тъга, и радост. Цели племена и народи ще те почитат. Ще си известна с хиляди имена и за теб ще се пеят много песни и ще се разказват много истории. Твоята легенда ще пребъде.

Кулата вече вибрираше по-силно и върхът й се люшкаше насам-натам, а в кристала се появиха тънки като косъм пукнатини.

— Ако искам нещо за теб, то е да имаш другар, някой, с когото да споделяш живота си — продължи той. — Не искам да си самотна. Но през всичките години на бъдния ти живот не те виждам с никого.

— Никога няма да има друг — каза тя твърдо. — Всъщност ние с теб изобщо не би трябвало да се срещнем: аз бях статуя от кал, оживена от аурата на Прометей, а ти си един от Древните на Дану Талис. И въпреки това още в момента, в който те зърнах, разбрах с абсолютна сигурност, че ще бъдем заедно до края на живота си. Сега мога да ти кажа със същата сигурност, че никога няма да има друг.

Авраам си пое треперливо дъх.

— Съжаляваш ли за нещо? — попита.

— Иска ми се да имах деца — каза тя.

— В предстоящите години, Цагаглалал, ти ще бъдеш майка на много деца. Ще осиновиш и отгледаш хиляди. Безброй човешки деца ще те наричат мамо, лельо и бабо и ще ти бъдат толкова скъпи, все едно са твои собствени. А към края, след десет хиляди години, когато бдиш над близнаците, пазиш ги и ги напътстваш, ще изпитваш голяма радост. Видях го: макар че ще ги дразниш и често ще ги вбесяваш, те ще те обичат от все сърце, защото инстинктивно ще усещат, че ги обичаш безусловно.

— Десет хиляди години — прошепна тя. — Наистина ли трябва да живея толкова дълго?

— Да, трябва. Няма маловажни играчи в този необикновен план, който съставихме двамата с Маретю. Всички — Древни, Потомци и хора — трябва да изиграят своята роля. Но твоята роля, Цагаглалал, е най-важната от всички. Без теб всичко ще се разпадне.

— Ами ако се проваля…? — прошепна тя. Залитна, когато кулата се разклати. Вибрациите се усилиха.

— Няма да се провалиш. Ти си Цагаглалал — Тази, която наблюдава. Знаеш какво трябва да направиш.

— Знам. Не ми харесва — добави тя разпалено, — но знам.

— Да. И аз също — изрече с мъка той. — Книгата у теб ли е?

— Да.

— Върви тогава — каза Древният и гласът му излизаше като съвсем тих шепот. — Преброй сто трийсет и две стъпала надолу и чакай там.

Кулата се олюля и изведнъж голямо парче от древния кристал се пръсна. Морето долу закипя и се запени.

— Обичам те, Цагаглалал — въздъхна Авраам. — Още в мига, когато се появи в моя живот, осъзнах, че не ми е нужно нищо друго.

— Обичала съм те и ще продължавам да те обичам през всеки ден от живота си — каза тя, а после се обърна и хукна.

— Знам — прошепна той.

Авраам се заслуша как жена му тича надолу по стълбите и металните й токчета звънтят по кристала. Броеше стъпките й.

Кулата стенеше и се люшкаше, стъкло се пръскаше, огромни късове се отчупваха, за да се разбият в морето далече долу.

Петдесет стъпала…

Авраам обърна очи към хоризонта. Дори и сега, когато до смъртта — истинската смърт — оставаха няколко мига, откри, че все още бе любопитен. Едва-едва различаваше неясните очертания на полярната шапка в далечината и назъбените върхове на Планините на безумието. Винаги бе искал да устрои експедиция дотам, но така и не намери време. Даже бе споделил с Маретю как го омайва арктическата белота. Мъжът с куката му бе казал, че е ходил там и е видял най-различни чудеса[1].

Сто стъпала…

Авраам бе живял може би десет хиляди години, а имаше още толкова много неща, които му се искаше да направи.

„Сто и десет…“

Толкова много неща, които му се искаше да види. Щеше да му липсва радостта от откривателството.

Сто и двайсет…

Но най-много от всичко…

Сто и трийсет…

… щеше да му липсва Цагаглалал.

Сто трийсет и две.

Стъпките спряха.

— Обичам те — прошепна той.

Цагаглалал стоеше на стъпалото и чакаше.

Авраам винаги й бе казвал да не се бави по стъпалата. От стълбището излизаха поне дванайсет лей-линии, които пресичаха най-малко толкова Сенкоцарства.

Тя усети как кулата потрепери и внезапна гореща вълна се разля по тялото й. Сведе поглед и видя някаква шарка върху стъпалото, на което стоеше. Никога по-рано не я бе забелязвала: слънце и луна, съставени от хиляди златни и сребърни плочки.

Аурата на Цагаглалал запламтя и въздухът се изпълни с аромат на жасмин.

Вулканът изригна точно под основата на „Тор Ри“. Кулата бе едновременно разкъсана и погълната от врящата лава. Само за дузина удара на сърцето кристалната кула и всичко в нея престана да съществува.

[1] Авторът явно намеква за новелата на Лъвкрафт „Из Планините на безумието“, разказваща за антарктическа експедиция, която открива останки от древна нечовешка цивилизация. — Б.пр. ↑

Глава 55

Сто човека последваха Вирджиния Деър, когато напусна пазара. Докато стигне до площада пред затвора, тълпата бе нараснала десетократно и с всяка минута пристигаха все повече. Всички скандираха името на Атон и то отекваше в камъните.

— Аха, първото ти голямо изпитание — каза доктор Джон Дий почти ликуващо. — След няколко минути портите на затвора ще се отворят и ще се появят анпу и Астерионите. Ако хората се разпръснат, значи си загубила. А повярвай ми, Вирджиния, щом видят кръв, те ще побягнат. Цял живот са бягали.

— Благодаря ти за окуражителните думи — промърмори Вирджиния. Но дълбоко в сърцето си знаеше, че Магьосника е прав: когато отряд тежковъоръжени воини се втурне сред тълпата, новооткритият кураж на хората моментално щеше да се изпари.

— Те са фермери, магазинери и роби — рече Дий. — Какво разбират от война?

— Някои от тях носят оръжия — отбеляза Вирджиния.

Площадът пред затвора се пълнеше с хора и новопристигналите наистина носеха импровизирани оръжия — лопати и пръчки. Тя видя един хлебар с точилка, а много други носеха пламтящи факли.

— Ах, да, представям си колко ефективни ще са тези оръжия срещу мечове, копия и лъкове. — Дий стоеше до нея и гледаше нагоре към високите стени на затвора. Вече навсякъде имаше стражи и той ясно чуваше долитащия отгоре подигравателен смях. — Не си го обмислила много добре, нали? Маретю поговори с теб и изведнъж тръгна да вдигаш революция.

— Не съм — призна тя. — Всичко се случи толкова бързо.

— Съжаляваш ли? — попита той.

— В никакъв случай! — сопна се тя. — Когато англичаните, французите и испанците нахлуха в страната ми, аз можех — и трябваше — да им се опълча. Но не го направих. Може би щях да променя нещата.

Дий се намръщи.

— Какви ги говориш? Ти си англичанка.

— Американка съм — рече тя гордо. — Аз съм първата европейка, родена на американска земя. — Косата й започна да се надига в пропукващ ореол, докато гневът бушуваше в нея. — Огледай се, докторе. Какво виждаш?

Той сви рамена.

— Хората на Дану Талис. Обикновените хора — добави той.

— Които са поробени от Древни, използващи чудовища, за да налагат своите закони. Виждала съм същото и преди, на този свят и на много други, при това не всички чудовища имаха облика на зверове. Виждала съм го как става в родната ми страна. Няма да допусна да се случи отново — рече тя разпалено.

— Може да умреш тук — каза тихо Дий.

— Може.

— За хора, които не познаваш…

— Познавам ги. Виждала съм такива като тях през целия си дълъг живот. А сега съдбата ме е довела тук.

— Е, всъщност аз те доведох. Макар че и човекът с куката има много общо.

Стенание премина през тълпата, когато вратите на затвора се отвориха със скърцане и оттам се заизливаха воини, които се строяваха в дълги, прави редици. Светлината на вечерното слънце се стичаше кървавочервена по броните и оръжията им.

— Трябва да вярвам, че съм тук, за да променя нещата. — Вирджиния мушна Магьосника с пръст в гърдите толкова силно, че той се олюля. — А ти за какво си тук, доктор Дий?

Това бе въпросът, който го тормозеше, откакто Маретю му бе върнал здравето, но не и младостта. Защо беше тук? Днешният ден бе изпълнен с такива невероятно смесени емоции. Беше преминал от триумф към отчаяние за броени мигове; умираше, после пък бе съживен. И за какво? През дългия си живот Дий бе развил необичайни умения. Как трябваше да ги използва?

Старецът въздъхна и се огледа. Тълпата на площада се бе удвоила и сега наброяваше около две хиляди души. Те крещяха и скандираха името на Атон, но никой не смееше да се приближи твърде много до наклонените стени на затвора. След миг чудовищата с животинските глави щяха да атакуват и Дий не се съмняваше, че на площада ще настане страшна касапница. Едно време това не би го смутило. Но тогава беше безсмъртен — повече от човек. А сега си беше пак един обикновен мъж. И това го караше да гледа по друг начин на нещата.

— Е — каза накрая Дий. — Все пак съм прекарал голяма част от смъртния си живот като съветник на най-великата кралица на Англия. Помогнах й да победи испанската армада. Изглежда, в края на живота ми кръгът се затваря и аз се връщам към някогашната си роля: съветник на една кралица.

Вирджиния премигна от изненада.

— Но аз не съм кралица.

— О, ще бъдеш — каза той уверено. — И така, ето какво предлагам.

Глава 56

Скатах бродеше из покрайнините на Дану Талис, загърната в бяла роба, а щръкналата й яркочервена коса бе скрита под конусообразна сламена шапка.

Улиците бяха почти опустели. Няколко стари мъже и жени седяха в тъмните входове и я гледаха как минава забързано покрай тях. Малки деца в дрипи играеха по непавираните улици и се взираха в нея с големи любопитни очи.

Скатах спря до една рушаща се чешма и напълни шепата си с капещата от нея мръсна вода. Опита я предпазливо: имаше привкус на сол и горчива пръст. Тя се огледа, мъчейки се да се ориентира. Тук, в покрайнините на града, бедняшките квартали постепенно отстъпваха място на по-големи къщи, а по-нататък, към центъра, се виждаха издигащи се към небето пирамиди, зикурати[1] и благороднически дворци. Зад тях, по-огромна от всичко, бе Пирамидата на слънцето.

Тя се обърна, засенчи очи и погледна на запад. Полегатата светлина я заслепяваше — Уицилопочтли нарочно бе разчел атаката, така че залязващото слънце да скрие пристигането на виманите и планерите. Но тя все пак ги видя — мънички точици в небето. Скоро щяха да са тук.

Някакво смътно движение я накара да се завърти и ръцете й се стрелнаха към оръжията, скрити под бялата й роба. Едно момиченце с кафяви очи, които изглеждаха прекалено големи за лицето му, стоеше до чешмата. Стискаше здраво за ръката друго, по-малко детенце. Бяха боси и облечени в прокъсани дрешки, които вероятно никога не са били бели. Двете деца се взираха нагоре към Сянката.

— Загуби ли се? — попита момиченцето.

Скатах погледна надолу към него. Трудно бе да се определи възрастта му — на четири или пет, а по-малкото дете вероятно беше на две. Тя приклекна и се взря в момиченцето с искрящите си зелени очи.

— Знаеш ли, мисля, че да. Може би ще успееш да ми помогнеш.

— Всички отидоха до затвора — каза момиченцето.

— Атон — добави момченцето. То смучеше шумно палеца си.

Момиченцето кимна сериозно.

— Всички отидоха да спасят Атон. Той е в затвора.

— Лоши хора — каза момченцето.

— Лошите хора са го сложили там — каза момиченцето.

— Знаете ли коя от тези големи сгради е затворът? — попита внимателно Скатах.

Момиченцето кимна. Надигна се на пръсти и посочи високо в небето.

— Не виждам — каза то.

— Може би, ако те повдигна… — предложи Скатах.

— И брат ми също — каза веднага момиченцето.

— Разбира се. — Сянката подхвана с ръце двете деца и ги вдигна. Момиченцето веднага преметна ръчичка през рамената на Скатах и доближи лице до бузата й. Посочи към една пирамида с наклонени стени и плосък покрив. — Там. Онова е лошата къща.

— Лоша къща — обади се братчето.

— Мама казва, че ако не слушаш, те водят в лошата къща. Вярно ли е?

— Понякога — рече Скатах. Наведе се, за да остави двете деца на земята, и коленичи до тях. Разроши косата на момиченцето. Искаше й се да му даде нещо, но единственото, което имаше — и винаги бе имала, — бяха дрехите на гърба й и оръжията й. — Ще ми кажете ли имената си? — попита тя.

— Аз съм Бригид, а това е брат ми Кермат[2]. Мама го нарича Милбел — добави момиченцето с кикот.

— Медноуст — прошепна Скатах. Имената й бяха познати от времето, прекарано в Древна Ирландия и Шотландия; знаеше кои са двете деца и знаеше също, че ще преживеят потъването на Дану Талис.

— В лошата къща ли отиваш? — попита Бригид.

— Да — кимна Скатах. — Там има някой, когото трябва да видя.

— Лош човек ли?

— Не знам още. По-късно ще разбера.

Кермат подръпна робата на Скатах и избъбри някакво неразбираемо изречение.

— Той иска да знае дали ти си лош човек — преведе сестра му.

— Понякога — прошепна тя. — Но само за лошите хора.

— Коя си ти? — попита Бригид.

— Аз съм Скатах Сянката.

[1] Древни шумерски храмове. — Б.р. ↑

[2] Личности от митичния народ на Дану в ирландската митология. — Б.пр. ↑

Глава 57

— Не! — изкрещя пронизително Били с изпълнен с мъка глас.

Листовидните върхове засияха, докато се премятаха във въздуха, прорязвайки мъглата и оставяйки подир себе си спирали от влага.

Американецът видя как очите на Пернел се разширяват смаяно и в този миг и двамата разбраха, че тя не може да избегне остриетата.

Времето се забави.

Камшикът на Хел изплющя, но Древната се намираше прекалено далеч и пропусна.

Макиавели извика и запрати вълна от сиво–бяла аура подир върховете на копията, но тя спря, преди да ги достигне.

Никола Фламел изрева, зелена светлина изригна от ръцете му и опърли ръбовете на остриетата, докато прелитаха покрай него.

Хуан Мануел де Аяла посегна да ги хване, но те минаха през призрака, разпръсквайки водни капчици.

— Не… — Били Хлапето залитна и щеше да падне, ако Черния ястреб не го бе уловил. — Какво направих? — ахна той.

Времето спря.

А после една фигура се стрелна пред Вълшебницата и уви ръце около нея, за да я предпази.

Върховете пробиха наметалото от черни пера сред експлозия от студен огън. Силата на удара отхвърли Богинята–врана в ръцете на Пернел, която на свой ред залитна към Никола. Алхимика сграбчи двете жени и ги задържа прави.

Вълшебницата се взря в червеното и жълтото око на Богинята-врана.

— Защо? — прошепна тя. Прегърна я здраво с две ръце и усети как съществото затрепери. — Защо?

Богинята-врана опря брадичка на рамото на Пернел.

— Ти ни освободи — промълви тя, а зъбите й тракаха. — Спаси ни от вечно страдание. През всичките години на дългия ни живот това бе единствената доброта, която някой човек е проявявал към нас. Този дар заслужава отплата.

— Вие ме спасихте — каза Пернел с пресипнал глас. — Не бяхте длъжни да го правите.

— Напротив. Така беше правилно.

— А вие винаги сте постъпвали правилно — осъзна изведнъж Пернел.

— Ние да… но Мориган не чак толкова. — Гласът на Древната отслабваше. — А сега, Вълшебнице, имаш работа за вършене. Не позволявай саможертвата ни да отиде напразно.

Вълшебницата погали късата коса на създанието.

— Ако тази нощ успеем, ще е благодарение на вас.

Богинята-врана вече се тресеше толкова силно, че Пернел едвам я удържаше. Гласът на Древната се променяше, звучейки ту като този на Маша, ту като този на Бав.

— И не оставай с твърде лошо мнение за най-младата ни сестра. Тя беше заблудена. — Изведнъж Богинята-врана вдигна брадичка и се взря в очите на Пернел. Вълшебницата видя, че и червеното, и жълтото й око са станали чисто черни. Мориган се бе пробудила. Устата й се отвори, а свирепите й зъби бяха само на сантиметри от гърлото на Пернел.

Всеки инстинкт на Вълшебницата й крещеше да се отдръпне, но тя продължи да стиска треперещото създание.

А после устата на Мориган се затвори и черните й очи омекнаха.

— Мразех те за онова, което ми причини — промълви тя, — но вече не. Благодаря ти, Вълшебнице, че ме събра отново със сестрите ми. — Очите й затрепкаха, сменяйки черно, червено и жълто, но цветовете избледняваха.

— Ще ви помня — обеща Пернел. — И трите: Маша, Мориган и Бав.

А после Богинята-врана се разсипа на черен прах в ръцете на Вълшебницата. Единственият звук в нощта бе издрънчаването на металните върхове върху камъните.

Пернел Фламел хвана Били Хлапето за ръцете и го вдигна от земята. Младият безсмъртен трепереше, а лицето му бе мокро. Тя прокара длани по бузите му, оставяйки по тях черни мазки от праха на Богинята-врана, полепнал по бялата й плът. После хвана брадичката му с една ръка и избърса петната с крайчеца на ризата му.

— Били, не се укорявай. Не си направил нищо лошо.

— Можех да те убия.

— Но не ме уби.

— Обаче убих Мориган…

— Това не беше просто Мориган. Това бяха сестрите й, Маша и Бав. Те се пожертваха доброволно. И накрая Мориган се пробуди: не мисля, че беше недоволна. Те умряха заедно, като една.

— Аз действах инстинктивно — прошепна той.

Пръстите на Пернел се стегнаха около брадичката му, принуждавайки го да вдигне поглед.

— По-късно ще скърбим за Богинята-врана. Сега трябва да почетем паметта й, като унищожим чудовищата на острова. — Тя притисна двата метални върха от копията обратно в дланта му.

— Ще имаш нужда от тези. А сега да вървим да събудим Ареоп-Енап.

Били посегна бързо и стисна Вълшебницата за ръката. Струйки от червеникавата му аура се закъдриха около върховете на пръстите му.

— Кълна ти се, че ще те браня през всеки ден до края на живота ти — каза той искрено.

— Благодаря ти, Били — отвърна тя. — Но животът ми вече се измерва не в дни, а в часове.

— И въпреки това ще бдя над теб — каза той бързо.

Пернел Фламел се усмихна.

— Знам това.

Глава 58

— Това не би трябвало да гори, нали? — попита Уилям Шекспир, като се отдръпна от струйката дим, издигаща се от контролното табло.

— Не, не би трябвало — изсумтя Прометей. — Така че защо не вземеш да свършиш нещо полезно, като го угасиш?

— Как? — попита Шекспир. Започна да опипва тялото си. — Да ти изглежда, че нося у себе си пожарогасител?

Паламед се наведе между Древния и безсмъртния, за да изтръгне един горящ панел, и оттам блъвна огнен език, който му опърли веждите.

— Радвам се, че нямам коса — каза той весело.

Пламъците се смалиха и той надзърна вътре, доколкото можеше.

— Голяма бъркотия е — обяви. Въздухът се изпълни с мирис на карамфил и от ръката му излетя маслиненозелен облак, който покри огъня и го потуши.

Бученето на двигателя на виманата се забави до вой.

Шекспир се озърна тревожно и дори Сен Жермен вдигна глава от бележника си.

— Всичко е наред — каза Прометей, докато двигателят подновяваше силното си бръмчене. — Някои от тези ранни вимани могат да се поправят сами.

Жана надзърна през илюминатора без стъкло. Градът вече беше много по-близо — кафяво петно от бедняшки квартали и тесни улички, които отстъпваха място на широки булеварди и златни тераси, блестящите кръгове на каналите и зрелищното изобилие от разнородни сгради. Точно пред тях, издигаща се като планина от чисто злато в самия център на огромния град, бе Пирамидата на слънцето.

— Къде ще кацнем? — попита тя.

— Ще ни сваля на площада, колкото се може по-близо до пирамидата — отвърна Прометей. — Трябва да заемем позиции върху нея, за да браним стъпалата.

Паламед отиде при Жана до прозореца.

— Голямо оживление има там долу — промърмори той. — Сума ти брони и оръжия. Май ще се спуснем право във военна зона.

Жана кимна.

— Прометей, какво ще кажеш да кацнеш на върха на пирамидата? — предложи тя. — Плосък е.

Зъбите на Паламед се белнаха в усмивка.

— Това е много подмолно. Харесва ми.

— Можеш ли да го направиш? — попита Жана.

— Ще се опитам.

— Ами защитите им? — зачуди се Уил.

— Ще има само шепа вимани. Каквото е оцеляло от атаката срещу „Тор Ри“ — каза Паламед. — Някои от по-заможните или стари Древни сигурно имат лични вимани, но те не са въоръжени. Повечето планери на Уицилопочтли ще се опитат да кацнат на площада пред пирамидата. Ако успеят да надвият пазачите анпу, мостовете ще бъдат отворени и останалите хора ще могат да нахлуят през каналите. Няколко от виманите и планерите ни ще се приземят от другата страна на каналите, за да подкрепят усилията на населението и да се справят с намиращите се там анпу.

— Ами Атон? — попита Паламед. — Защо не нападнем затвора, за да го освободим?

Прометей поклати глава.

— Маретю беше пределно ясен по този въпрос. Каза, че затворът може да бъде атакуван само от хората на Дану Талис. Това трябва да е тяхна победа или тяхна загуба.

— Знам какво има предвид — каза Жана. — Ако те успеят да превземат затвора, това ще покаже на останалото население на какво са способни. Победа като тази може да възпламени целия град.

Няколко редки искрици затанцуваха по контролното табло. Шекспир ги угаси с ръкава си.

— Кога ще кацнем?

— Скоро — каза Паламед. Нещо изпращя и изведнъж един квадратен панел от пода се откъсна и полетя надолу, разкривайки гледка към покрайнините на града. В кабината нахлу хапещ въздух.

— Но не достатъчно скоро — рече Шекспир точно толкова високо, че да могат да го чуят всички.

Глава 59

Джош завъртя китки и остриетата на Ескалибур и Кларент разсякоха със свистене въздуха.

— Има и по-лесен начин. — Софи отвори и затвори ръка и върху дланта й се появи топка от сребрист огън. — Вие наистина нямате представа кои сме — каза тя на мечкоглавите хора.

Сребърната топка зацвърча, засъска и се сви, преди да се пукне като балон.

— А вие нямате представа къде сте — каза огромният берсерк, изричайки думите с усилие. Посочи към тавана с лезвието на бойната си брадва. То сияеше малко по-ярко отпреди. — В пирамидата не може да се използва силата на аурите. Стените я изсмукват.

— Бива ли те с тези? — попита Софи Джош, като кимна към мечовете.

— Не особено — призна той. — Обикновено Кларент върши всичката работа вместо мен. — Разтръска меча в лявата си ръка, но не се случи нищо.

— Каквото и да изсмуква ауралната ни сила, явно влияе и на мечовете — рече Софи. Измъкна своите два меча — Дюрандал, Меча на въздуха, и Жуайоз, Меча на земята. Усещаше ги просто като тежки парчета камък в ръцете си.

— Хубави играчки — каза берсеркът. — Четири меча. Ние сме трима. Аз ще взема два. Братята ми ще получат по един. — Той посочи към Джош с обсидиановия нож. — Ще взема твоите.

Едрият берсерк, стоящ вляво от него, изведнъж го тупна по рамото.

— Аз искам този. — Посочи към Кларент.

През главата на Джош прелетяха дузина стратегии и той разбра, че черпи от знанието, което Марс Ултор бе влял в него. Рискува да хвърли кос поглед към сестра си.

— Трябва да печелим време — прошепна той. — Изида и Озирис ще се върнат скоро. — После каза на висок глас: — Кларент е меч, достоен само за предводител. Така че би трябвало водачът измежду вас да го получи.

— Това съм аз — казаха и тримата едновременно.

Джош отстъпи назад и тримата берсерки механично пристъпиха напред.

— Ако успея да ги подмамя по-надалеч, мислиш ли, че ще можеш да стигнеш до вратата и да я отвориш? — попита той тихо.

— Няма начин — отвърна Софи.

— Въпреки това опитай.

— Дай ми меча — каза най-едрият от тримата берсерки.

Джош погледна към другите двама.

— Да му го дам ли?

— Не — издуднаха те едновременно.

Той погледна пак към най-едрия воин и сви рамена.

— Съжалявам. Те казаха не.

Тримата воини-мечки започнаха да спорят помежду си със свирепи ръмжащи гласове.

— Ако ни нападнат, да се разделим ли, или да се държим заедно? — попита Софи.

— Да се разделим — отвърна веднага Джош. — Ще изтичаме до средата на стаята, а после аз ще се обърна и ще ги нападна. Ти ще заобиколиш и по най-бързия начин ще стигнеш до вратата. Ако успееш да излезеш в коридора и да вдигнеш тревога, всичко ще е наред.

— Решихме — обяви най-едрият берсерк. — Ще ви убием и ще вземем мечовете. По-късно ще теглим жребий за тях.

— Бас държа, че се надяваш да спечелиш този — каза Джош, вдигайки небрежно Кларент. Погледна към другите двама. — Да знаете, че ако той го спечели, значи мами.

Най-едрият мечок изръмжа и звукът отекна в празната стая.

— Никога през живота си не съм мамил. Това е обида за доброто ми име.

— Берсерките имат ли добро име? — попита Софи.

Челюстите на създанието се разтвориха, показвайки огромните му зъби.

— Лошото име е за предпочитане.

— Преди да ни убиете — каза Джош, — кой ви прати тук? Мисля, че имаме право да знаем кой е заповядал смъртта ни.

Тримата берсерки се спогледаха и кимнаха.

— Анубис — изгрухтя единият. — Един Древен с глава на чакал. Грозен — добави той. — Много грозен.

— Макар и не толкова грозен като майка си — рече друг.

Берсерките закимаха в знак на съгласие.

— Много е грозна. Сигурно тя го е подучила — каза най-едрият воин. Втренчи се в близнаците и очите му се присвиха. — Стига толкова приказки! — А после се хвърли напред, въртейки ножа и брадвата си в смъртоносна вихрушка.

Джош извика тревожно и кръстоса двата меча пред лицето си. По-скоро случайно, отколкото умишлено, успя да блокира спускащата се брадва. Тя се плъзна с писък по мечовете, сипейки искри. Но берсеркът се наведе и мушна с ножа в лявата си ръка право към гърдите на Джош.

Софи изпищя.

Обсидиановият нож се разпадна на прах, щом докосна керамичната броня.

Джош замахна с Кларент, одрасквайки леко берсерка. Мечът моментално запулсира. Джош го почувства с цялото си тяло — едно-единствено тупване, като на сърце — и в този миг разбра, че ако го нахрани с кръв, оръжието ще знае какво да прави.

Другите двама берсерки закръжиха около Софи.

Тя си пое дълбоко дъх и изпищя.

Звукът се отрази в стените и заехтя из залата. Двамата берсерки политнаха назад, стреснати от шума. Тя се втурна между тях и замахна наляво и надясно с мечовете си. Пропусна единия от нападателите, но улучи другия по месестия задник и той изрева със смесица от изненада и болка.

Джош нападна създанието пред себе си, сечейки слепешката с двата меча. По гърба му вече шуртеше пот, а рамената започваха да го болят. Изненадан, берсеркът отстъпи, позволявайки на Джош да се присъедини към сестра си.

— Вече не си толкова печен — каза задъхано Джош.

— Имаше късмет — изсумтя мечокът.

— О, не знам. Гърдите ти са доста накълцани, а приятелят ти там няма да може да седне цяла седмица. А ние сме невредими.

— Не-вре-дими? — попита мечокът, хвърляйки объркан поглед към другарите си. — Какво общо има димът с цялата работа? — Двамата берсерки поклатиха глави.

— Не сме ранени — обясни Джош.

Тримата берсерки се раздалечиха.

— Ще ви убием бързо — каза единият. — Но не сега. Сега вие трябва да… — Той млъкна.

Софи и Джош се спогледаха.

— Трябва да…? — подкани го Софи.

— Какво трябва да направим? — попита Джош, а после осъзна, че тримата берсерки вече не гледат към тях, а към нещо зад гърба им.

Софи и Джош се обърнаха едновременно.

По средата на стаята, върху кръга от златни и сребърни плочки, стоеше жена. Беше слабичка, в бяла керамична броня, и държеше обкования в метал Сборник в лявата си ръка и един златен копеш в дясната. Тя вдигна глава и погледна децата с гранитно сивите си очи. Те се сепнаха — изглеждаше им някак позната.

Жената излезе от кръга и подаде Сборника на Джош.

— Дар от Авраам Мага — каза тя. — Струва ми се, че имаш нужните страници, за да го допълниш. — После измъкна втори копеш от ножницата му и се обърна срещу тримата берсерки. Хората-зверове изведнъж придобиха неуверен вид.

— Кой от вас иска да умре пръв? — попита тя. — Ти ли? — Посочи към най-едрия берсерк. — Или пък ти?… Или ти?

— Нямаме вражда с теб. Пратиха ни да убием човеците.

— Значи имате вражда с мен — отвърна тя. — Те са под моя закрила. Аз бдя над тях.

— Коя си ти? — попитаха едновременно Джош и берсеркът.

— Аз съм Тази, която наблюдава. Аз съм Цагаглалал…

Още преди да го изрече, Софи осъзна коя е.

— Лельо Агнес — ахна тя.

Глава 60

Залата на съвета в сърцето на Пирамидата на слънцето заемаше целия 314-и етаж, точно по средата на сградата. Редиците стъпаловидно разположени седалки бяха подредени в квадрати и се спускаха до един кръг в самия център на стаята. Залата имаше идеална акустика: човек можеше да чуе съвсем ясно разговори в другия й край, все едно говорещите бяха до него.

Както и останалата част от сградата, стаята поглъщаше всяка аурална енергия.

Когато Великите древни създали дори още по-голямата оригинална Пирамида на слънцето, знаели, че ще имат нужда от сигурно място, където да водят делата си — място, където никой Древен не може да повлияе на друг със силата на своята аура. Комбинация от математика и кристали със златно и сребърно покритие поглъщаха всички аури. Всяка енергия, изтекла от тази уникална система за сигурност, се използваше за осветяване на просторните стаи. В Пирамидата на слънцето всички невероятно могъщи Велики древни и дошлите след тях Древни бяха равни.

И точно по тази причина повечето от сегашните Древни, които властваха над островната империя, мразеха пирамидата.

— Погледни ги само — изсъска Бастет.

— Кого? — попита Анубис и се огледа да види къде е паднал взорът на майка му.

— Изида и Озирис — че кой друг?

Бастет и Анубис стояха в горния край на залата. Като изтъкнати Древни, те винаги заемаха места на първия ред в квадрата от позлатени седалки пред самия кръг. Но Бастет бе настояла да изчакат, за да могат да гледат отгоре многобройната тълпа, която влизаше в момента.

Повечето фигури все още бяха смътно човешки, но останалите бяха заприличали на кошмари, увредени от възрастта и от непрестанната употреба на аурите си. Косматите животински глави и крайници бяха нещо често срещано; някои фигури имаха даже крила. Други бяха започнали да се преобразяват в създания от камък и дърво, докато неколцина се бяха превърнали в чудовища с пипала.

— Само шепа Древни отсъстват — отбеляза Анубис. — Не виждам Хронос.

— Хубаво.

— Черната Анис[1] липсва.

— Жалко, тя е добра съюзница — каза разсеяно Бастет и се наведе напред да проследи движението на Изида и Озирис през тълпата. Лесно беше да ги държи под око — те се открояваха в белите си церемониални брони. Видя ги как кимат и се усмихват.

— За момента няма да правят нищо. Те предизвикаха това вълнение и ще обещаят да разкрият всичко съвсем скоро.

— Откъде знаеш? — попита Анубис.

— Аз самата бих постъпила така. — Тя хвърли бърз поглед на сина си. — Децата мъртви ли са?

Той кимна уверено и се ухили:

— Пратих трима берсерки.

— Трима за две деца? Не мислиш ли, че това е престараване?

Анубис сви рамена:

— Исках да съм сигурен.

Бастет кимна доволно:

— Добре. Продължавай да мислиш по този начин и от теб ще излезе велик владетел. Ами Атон?

— Идва насам. Ард-Греймна[2] каза, че пред затвора имало протестиращи човеци. Просто трябва първо да ги разкара.

— Харесвам го. Той е жесток и ефикасен — каза Бастет. — Сигурна съм, че ще намерим начин да го използваме в бъдеще.

Анубис забеляза, че тя използва множествено число, но не каза нищо. Имаше планове да управлява Дану Талис посвоему… и те не включваха майка му.

Дребният Янус[3] излезе по средата на кръга. Промяната бе повлияла ужасно на Древния и сега той имаше четири напълно различни лица, всяко от които можеше да се движи и говори, независимо от останалите. Обикновено ги криеше под обсидианов шлем и показваше на околните само едно от тях, но днес ги бе оставил открити. Макар и ужасна наглед, неговата Промяна му позволяваше да се обръща едновременно към всички четири страни на залата. Той вдигна малък сребърен триъгълник и удари по него със златно чукче. Чистият звук прониза помещението и накара всички разговори да замлъкнат моментално.

— Древни на Дану Талис — обяви той. — Моля, заемете местата си за началото на първото Велико заседание от толкова много години насам.

Залата се изпълни с шум, когато всеки тръгна към своя ред. На някои места седалките бяха махнати за удобство на мутиралите тела на Древните.

Янус удари пак по триъгълника.

— Днес е велик и ужасен ден. Ден, в който сме дошли да изберем следващия владетел на този град, и ден, в който трябва да съдим един от своите.

Древните продължаваха да се вият по пътеките, насочвайки се към своите места. Анубис последва Бастет надолу между редовете, като кимаше и се усмихваше. Имаше много приятели тук — е, всъщност не точно приятели; по-скоро съюзници. А макар в цялата стая да имаше не повече от шепа Древни, които подкрепят Атон и човеците, те бяха могъщи и не можеше да ги пренебрегне лесно.

Янус удари по триъгълника за трети път.

— Струва ми се обаче, че това може да се окаже най-великият ден в историята на Дану Талис.

Бастет изви глава под неестествен ъгъл, за да погледне назад към сина си.

— Обзалагам се, че Изида и Озирис са му платили да каже това. — Тя се усмихна противно към четириликия Древен и се отпусна на мястото си на първия ред.

Анубис седна до нея. После я побутна лекичко. Двете седалки точно срещу тях принадлежаха на Изида и Озирис, но сега само Изида седеше там.

— Къде е Озирис? — попита той, напълно забравил, че гласът му се разнася из цялата зала.

— Отиде да доведе легендарните близнаци — каза високо Изида и гласът й отекна в стаята.

При тези думи всички събрани Древни се приведоха напред в седалките си и в огромната зала се възцари мъртвешка тишина.

— Да, те са тук. Законните владетели на Дану Талис се върнаха у дома. — Изида тъкмо се обръщаше към вратата, когато тя се отвори с трясък и се появи Озирис.

— Няма ги — изкрещя той и гласът му отекна като гръмотевица. — Всичко е оплискано с кръв!

— Срамота — измърка Бастет.

— Жалко — съгласи се Анубис. — Трагична загуба.

— В стария музей има трима мъртви берсерки.

Бастет стисна пак ръката на сина си и ноктите й се забиха толкова дълбоко, че изстъргаха по кост, докато залата изригна във викове и въпроси.

Един прошарен и покрит с белези анпу се втурна през отворената врата и изблъска Озирис. В стаята настъпи гробна тишина. Никой от зверовете или хибридите не бе допускан в Залата на съвета. А този бе докоснал един Древен.

— Защитавайте се — излая анпу. — Нападнати сме! Човеци от небето.

В стаята настъпи хаос. Бастет се обърна към Анубис.

— Не знаех, че могат да говорят — каза тя.

— Нито пък аз — промърмори той. — На мен никога не са ми говорили.

А после цялата пирамида затрепери.

— Земетресение — ахна Бастет. — О, нима е възможно този ден да стане още по-лош?

В другия край на залата Изида и Озирис се обърнаха към нея и усмивките им бяха еднакви.

— О, да — прошепнаха те. — Много по-лош.

[1] Черната Анис — вещица от английския фолклор, която яде деца (нещо като нашата Баба Яга). — Б. пр. ↑

[2] Персонаж от ирландската митология, баща на Скатах и Ифа. — Б.пр. ↑

[3] Римски бог, който често се изобразява с две или четири лица. — Б.пр. ↑

Глава 61

На един малък остров, заобиколен от клокочеща лава, Атон, господаря на Дану Талис, седеше в клетка и чакаше да го извикат за екзекуцията му.

Беше изтощен, обгорен и покрит с белези от пръскащата лава, а одеждите му бяха осеяни с дупчици. Също така съзнаваше, че лавата се покачва, мехурите стават по-големи и се пукат по-начесто. Въздухът, вече напоен с миризмата на сяра, ставаше все по-труден за дишане. Ако не дойдеха скоро, за да го убият, щяха да го намерят умрял от задушаване. А той предполагаше, че нито майка му, нито брат му ще са особено доволни от това.

От другата страна на езерото от лава се появи правоъгълник от бяла светлина, когато вратата се отвори. Трима огромни анпу нагласиха моста на мястото му, а после тъмничарят Дагон забърза напред. Кръглите защитни очила, които носеше, го караха да прилича още повече на риба. Двама от огромните стражи го следваха, докато третият остана до вратата. Дори ако някой затворник успееше да надвие стражите, никога не би успял да мине по моста, преди пазачът на вратата да се мушне през нея и да я заключи отвън.

Дагон отказваше да го погледне в очите, докато човъркаше сложната ключалка.

— Време е, господарю Атон.

— Знам.

— Стражите имат заповед да ви убият, ако се опитате да избягате.

— Няма да се опитвам, Дагон. Че къде ще ида? Какво ще направя? Аз съм там, където трябва да бъда.

Тъмничарят нададе мрачен бълбукащ смях.

— Брей, господарю Атон, някой ще си помисли, че сте се оставили да ви хванат. — Изведнъж вдигна поглед. — О — прошепна той, докато прозрението бавно го осеняваше. После пристъпи по-близо до решетките и сниши глас. — Човеците са на ваша страна, господарю Атон. Протестират пред затвора. Има безредици из целия град. — Дагон сниши гласа си още повече, до едва доловим шепот. — Даже се носят слухове, че в същия този момент голяма армия е тръгнала да ви освободи.

— Чия армия? — попита безгрижно Древният.

— Триликата богиня е пратила Уицилопочтли да ви спаси.

— И откъде чу това?

— От самия Ард-Греймна. Знаете, че той има шпиони навсякъде.

Атон наведе глава, сякаш дълбоко замислен, но и той, и Дагон знаеха, че жестът изразява благодарност към тъмничаря за информацията.

Ард-Греймна управляваше огромния затвор и отговаряше за поддържането на реда в града и околността. Старият Древен контролираше полицейска организация от анпу и Астериони, както и някои нови хибриди — глигани, мечки и котки, идващи от лабораториите на Анубис. Най обичаше да се хвали с това, че никога човек няма да патрулира по улиците на Дану Талис и че никога човек няма да стъпи на позлатените павета на вътрешните кръгове, около домовете на Древните.

Вратата на килията изщрака и се отвори и Атон излезе навън.

— Последвайте ме — каза Дагон. — И внимавайте; някои от дъските на моста са счупени. Мислех да ги подменя, но още не съм стигнал до това.

Атон тръгна след него.

— Скоро ще ме хвърлят във вулкан — едно леко опърляне не е кой знае какво.

Дагон не бе сигурен дали Атон не му се подиграва.

— Ард-Греймна иска да ви види, преди да тръгнете.

— О, сигурен съм, че иска да позлорадства. — Гласът на Атон бе все така безгрижен. — Той никога не ме е харесвал и чувството е взаимно. Не е тайна, че му търсех заместник.

Дагон го приведе по моста, а после изчакаха, докато анпу вдигнат съоръжението от горещата лава. Ако мостът останеше на мястото си прекалено дълго, щеше да изгори.

Пазачът отвори вратата и Атон последва Дагон през нея. Премигна, когато се озова на светло, и зениците на жълтите му очи се свиха до хоризонтални линии.

— Има много стъпала — рече извинително Дагон, вдигайки поглед. Атон проследи взора му и видя стотици тесни и ниски стъпала, издигащи се в полумрака.

— Ако е речено това да е последната ми разходка, ще се наслаждавам на всяко едно от тях — отвърна Атон и двамата — надзирателят и затворникът — започнаха дългото изкачване от дълбините на тъмницата към повърхността.

— На половината път сме — обади се Дагон след малко.

Не личеше изкачването да затруднява Дагон, но Атон усещаше как сърцето блъска в гърдите му. Освен това долавяше нисък, тътнещ звук. Отначало помисли, че е лавата, но после осъзна, че идва отгоре.

— Какво е това? — попита Древният.

— Човеците, които протестират отвън — рече Дагон. — Когато влязох, броят им растеше с всеки изминал миг. Бяха около хиляда; сега може да са осем или дори десет хиляди. Настояват да бъдете освободен.

— А какво казва Ард-Греймна? — попита Атон.

— Готов е да прати навън всичко, с което разполага, за да ги смаже. Мисля, че е наредил на стражите да бъдат безмилостни. Каза, че ще даде на човеците урок, който те никога няма да забравят.

— Разбирам. — На Атон му бе ясно какво става. — Той трябва да разкара протестиращите оттук, за да могат стражите да ме отведат до пирамидата.

Върху лицето на Дагон не пролича никаква реакция. Той бутна очилата на челото си, от което изглеждаше все едно има два чифта очи.

— Доколкото разбирам, Бастет и Анубис са там и очакват пристигането ви.

Атон кимна.

— И съм сигурен, че не искат да закъснея за собственото си погребение.

Ард-Греймна чакаше на върха на стълбите.

Той беше нисък, слаб, доста обикновен на вид Древен. Носеше само смътни белези на Промяната — косата на главата му бе окапала, а черепът му се бе удължил, така че лицето му изглеждаше изопнато назад. Под носа му имаше чифт рижи мустаци, които се извиваха надолу покрай устата му, а очите му бяха поразително зелени. Беше облечен, както винаги, в старомодна правоъгълна роба, която го покриваше от шията до петите, но оставяше ръцете му свободни. Този стил бе излязъл от мода още преди векове.

— Колко ниско си паднал — каза той, гледайки отгоре към Атон. Ард-Греймна беше дребен и много докачлив на тема ръст. Винаги носеше обувки с дебели подметки. След като Атон не отговори, той опита пак: — Казах, колко…

— Още първия път, като го каза, не беше нито забавно, нито дори умно — рече Атон. — За оригинално да не говорим.

Бледото лице на дребосъка се сгърчи в някакво подобие на усмивка.

— Смели думи от някой, който скоро ще умре.

— Още не съм мъртъв — каза Атон.

— Но ще бъдеш.

Атон стигна до върха на стълбището и мина покрай Древния, излизайки от затвора „Тартар“ в просторен двор.

Виковете отвън представляваха истински тътен, който отекваше в камъните.

— Атон… Атон… Атон…

— Твоите хора те викат — подигра му се Ард-Греймна.

Точно пред Атон бяха строени четири дълги редици от полицаите на Ард-Греймна. Повечето бяха анпу или Астериони, но тук–там имаше и бикове, и глигани. Всички носеха черна кожена броня, върху която бе изобразен личният символ на Ард-Греймна: отвореното, вечно бдящо, око. Бяха въоръжени с тояги и камшици, а няколко от тях и с копия. Сред групата имаше пръснати даже стрелци.

— Знам, че уважаваш тези човеци… — започна Ард-Греймна.

— Така е — отвърна Атон, преди ниският Древен да довърши.

Тънките устни на Ард–Греймна се свиха.

— … и че ги смяташ за наследници на Древните.

— Така е.

— Щом толкова ги уважаваш, искам да се качиш на стените и да им кажеш да се разотидат мирно.

— Че защо да го правя? — попита Атон.

— Защото, ако не се разотидат мирно, ще пусна полицаите срещу тях. Ще разположа сто — не, двеста — стрелци по стените и ще ги накарам да стрелят в тълпата. Ще настъпи паника. После ще пратя стражите навън.

— Това ще бъде касапница — прошепна Атон.

— Ще умрат само няколкостотин. Няма да ги избием всичките. Все пак искаме някои да се върнат вкъщи и да разпространят вестта. А и винаги е лошо за бизнеса да убиеш всички роби.

— Искаш да говоря с хората, така ли? — поиска да се увери Атон.

— Да.

— Съгласен съм — каза той без колебание.

— Мислех, че ще откажеш — рече Ард-Греймна изненадан.

Атон поклати глава.

— Ще им кажа какво трябва да направят.

Глава 62

— Дръжте се! — извика Прометей.

— Никога повече няма да се кача във вимана — закле се Шекспир. — Ако не се разбият, ще се запалят. Разбирам защо им е минала модата.

С тракане и дрънчене виманата се спускаше право към голямата Пирамида на слънцето.

— Трябва да действаме бързо, преди да са осъзнали какво се каним да направим — рече Прометей. — Така че веднага, щом кацнем, излизайте и заемете позиции на стъпалата. Не пускайте никого да се качи на покрива. Ясно ли е? Никого.

— Защо? — попита Жана.

— Нямам представа. Но Авраам ми даде изрични нареждания по този въпрос.

Жана побутна съпруга си с крак.

— Прибери бележника. Мисля, че ти предстоят малко практически проучвания за финала на това музикално парче.

— Какви проучвания? — попита той.

— От онези с катастрофирането и пищенето, струва ми се — отвърна тя.

— Армагедон — каза Сен Жермен и се изправи, а ясносините му очи блестяха от вълнение. — Ще кръстя това произведение „Армагедон“ или може би „Рок Армагедон!“. С удивителна.

— Не беше нужно да ми го напомняш точно сега — рече тихо Жана.

— Моментът не е подходящ ли?

Жана посочи през прозореца и Сен Жермен се приближи да погледне. Застана до нея, гледайки как огромната пирамида се носи към тях. Прегърна жена си през рамената, докато корабът започна да дрънчи и да се разпада. Двигателите виеха оглушително и всичко трепереше.

Прозорците се напукаха и пръснаха, а една дълга ивица метал под седалката на Шекспир се отдели от корпуса, оставяйки краката му да висят във въздуха. Паламед го хвана и го вдигна от мястото му, точно когато седалката бе изтръгната и засмукана през отвора.

— Не казвай нито дума! — предупреди го Сарацинския рицар. Цялото контролно табло пред Прометей започна да се пука и троши, а после се разтопи.

— Толкова е шумно! — извика Уил и затисна ушите си с ръце. Двигателите спряха и изведнъж единственият звук остана свистенето на въздуха през пролуките.

Уил свали ръце от главата си и се огледа.

— Като беше шумно, ми харесваше повече.

После виманата се блъсна във върха на пирамидата сред стържене на метал. Плъзна се по гладката й полирана повърхност, въртейки се в кръг.

— С тази скорост ще паднем през ръба — каза спокойно Сен Жермен. Подаде ръка през счупения прозорец и зашава с пръсти. — Игнис — прошепна той и въздухът се изпълни с мирис на изгорели листа. От ръкава му излетя рояк пеперуди, които се завихриха в спирала.

Ярък, нажежен до бяло, пламък заля повърхността на пирамидата и разтопи златното покритие, правейки го лепкаво. Плъзгането и въртенето на кораба веднага се забавиха сред дъжд от златни капчици. Сен Жермен щракна с пръсти и златото отново се втвърди, карайки виманата да се закове с треперене и скърцане на около метър от ръба на покрива.

Дългата тишина, която последва, бе нарушена от Уил Шекспир.

— Много впечатляващо, музиканте — каза той с неуверен глас.

— Ще се погрижа да ти благодаря в следващата си пиеса. Всъщност може дори да те включа в нея.

Сен Жермен се ухили.

— Като герой ли?

— Не мислиш ли, че злодеите са далеч по-интересни? — попита Уил. — Те получават най-хубавите реплики.

Прометей и Паламед избиха с ритници стената на кораба и изскочиха навън. Сарацинския рицар протегна ръка да помогне на Жана да излезе. Последва я Шекспир и накрая Сен Жермен. Прометей опря рамо в разбитата вимана и натисна. За миг тя устоя, а после, изтръгвайки парчета втвърдено злато от върха на пирамидата, се прекатури през ръба. Описа малка дъга и се удари в стъпалата. Във въздуха се разлетяха късчета дърво, метал и стъкло.

— Това ще изненада някого там долу — каза Жана, взирайки се подир нея. Стъпалата продължаваха сякаш до безкрай, а хората в подножието на пирамидата се виждаха като точици.

— Съмнявам се, че от нея ще е останало нещо, докато стигне до долния край — усмихна се Сен Жермен. — Освен може би прах.

Под тях останалите вимани и планери се спускаха от небето на площада и оттам се понесоха първите — съвсем, съвсем тихички — звуци на битка.

— Слезте няколко стъпала надолу и заемете местата си — нареди Прометей. — Не пускайте никого на покрива. Уил и Паламед, вие поемате северната страна. Сен Жермен, би ли поел западната? Жана, източната е твоя. Аз ще пазя от юг.

— Защо пък ти да вземеш опасната страна? — попита Сен Жермен.

Едрият Древен се усмихна.

— Всичките са опасни.

Членовете на малката групичка се прегърнаха набързо. Макар да не изрекоха нищо на глас, знаеха, че може би се виждат за последен път.

Сен Жермен целуна Жана, преди да се разделят.

— Обичам те — каза той тихо.

Тя кимна, а в гранитно сивите й очи блестяха сълзи.

— Когато всичко това свърши, предлагам да отидем на втори меден месец — рече Сен Жермен.

— Чудесно би било — усмихна се Жана. — Хаваите винаги са хубави по това време на годината.

Сен Жермен поклати глава.

— Няма да ходим никъде, където има вулкан.

— Обичам те — прошепна тя и се извърна, преди да са се видели как плачат.

— Аз ще бъда ли в новата ти пиеса? — попита Паламед Шекспир, когато тръгнаха надолу по стъпалата от северната страна на пирамидата.

— Разбира се. Ще те направя герой.

— Май каза, че злодеите получавали най-хубавите реплики — оплака се рицарят.

— Така е. — Шекспир му намигна. — Но пък героите получават най-дългите речи.

— Измислил ли си вече заглавие?

— „Кошмар в лятна нощ“.

Паламед се изсмя.

— Значи не е комедия?

Глава 63

Скатах се движеше с лекота през скандиращото множество пред затвора, без да докосва никого. Плъзна опитно око по тълпата, преценявайки числеността й: около десет хиляди, а може и повече. При това не всички бяха млади. Пред стените на затвора имаше събрани мъже и жени на всякаква възраст.

Тя ги слушаше как говорят нервно, развълнувано.

Те знаеха какви са опасностите, но разбираха, че това е единственият шанс за свобода, който ще получат някога. Ако Атон умреше, всички надежди за по-добро бъдеще щяха да умрат с него.

Освен това имаха застъпник.

Из бедняшките квартали и задните улички се носеха истории за жена с гарвановочерна коса, която се бе надсмяла над десетима стражи — а може би сто, или дори хиляда, — и ги бе прогонила. Тя бе превърнала в камък някакъв мъж или звяр, или пък го бе смалила и го бе стъпкала с пета. Хората на Дану Талис се бяха стълпили да видят жената, която имаше сили на Древен.

Скатах се промуши до предните редици на тълпата и се закова, все едно бе налетяла на тухлена стена. Досега не знаеше кой или какво предвожда хората. Но никога през всичките си десет хиляди години не би предположила, че ще се озове срещу Вирджиния Деър… и доктор Джон Дий.

Двамата стояха на малко разстояние пред тълпата, склонили глави един към друг и потънали в разговор, и Скатах видя как жената мушна с пръст в гърдите английския Магьосник, сякаш за да наблегне на нещо.

Зад двамата безсмъртни, от другата страна на площада, пред стените на затвора стояха неподвижни и безмълвни редици от воини анпу и Астериони, всичките бронирани и тежковъоръжени, сякаш имаха срещу себе си армия, а не невъоръжени хора. Острите зъби на Скатах се оголиха във вампирска усмивка. Това щеше да е битка, в която си заслужава да участваш.

По горния край на дебелите стени на затвора горяха светлини, които озаряваха дългите редици от стрелци, заемащи позиция. Тя преброи сто, после двеста. Скатах от опит знаеше, че един добър стрелец може да пусне до петнайсет стрели в минута. В мига, когато първата стрела напуснеше лъка, следващата щеше да е готова за полет.

През тълпата премина въздишка. Никой не помръдна, но скандирането се усили.

Запламтяха още светлини и върху предната стена на затвора се появи една фигура. Беше мъж, нисък и блед, с леко удължено лице и дълъг червен мустак на горната устна. Носеше черна роба, която блестеше като намазнена. Вдигна двете си бледи ръце и зачака огромната тълпа да притихне. После гласът му прогърмя.

— Човеци на Дану Талис.

През тълпата плъзна шепот. Никой не харесваше названието човеци, то беше обида.

— Човеци на Дану Талис — повтори мъжът. — Вие ме познавате. Аз съм Ард-Греймна и моята дума е закон. Днес вие се поставихте в смъртна опасност. Но все още има шанс да се спасите. Тръгнете си сега, върнете се по домовете си и може да доживеете до сутринта. Но ако останете тук, бъдещето ви не е толкова сигурно. Не притежавам силата да правя предсказания, но останете ли пред тези стени, мога да ви обещая болка и смърт. Това ли искате?

Някой в тълпата извика, но хората около него бързо го накараха да млъкне.

— Може да мислите, че сте много, но срещу себе си имате най-добрите воини в познатия ни свят. Тук има анпу и Астериони, берсерки и всякакви нови хибриди, които един ден ще ви заместят, вършейки неща, на които вие не сте способни.

Ард-Греймна замълча, чакайки тълпата да се разпръсне.

— Ако не искате да послушате мен, може би ще послушате онзи, чието име скандирате.

Той отстъпи встрани и на негово място се появи висока слаба фигура в опърлена бяла роба. Чертите й можеха да се различат дори от това разстояние.

Тълпата закрещя името й.

— Атон! Атон! Атон!

Гласовете им пулсираха като мощно сърце, тътнеха безкрай, без никакви признаци, че някога ще спрат.

Доктор Джон Дий се обърна да погледне към човешкото множество и откри, че се взира право в тревистозелените очи на Скатах Сянката. В един ден, пълен с изненади, това бе още една, която да добави към растящия списък.

Тя видя, че я е забелязал, и излезе от тълпата. Захвърли шапката си настрана и смъкна бялата роба, разкривайки черна риза, черни войнишки панталони и ботуши със стоманени върхове. Носеше на гърба си два къси меча, на кръста й висяха два еднакви дълги ножа, а в колана й бяха затъкнати чифт нунчаку.

Хората около нея видяха това преображение и зареваха. Вестта за появата й плъзна през тълпата.

— Дошла си да ме убиеш ли, Сянко? — попита Дий.

— Друг път, може би — отвърна хладнокръвно Скатах.

Магьосника направи жест към Деър.

— Вирджиния Деър, позволи ми да ти представя легендарната Скатах Сянката.

Двете жени се изгледаха и кимнаха. После Вирджиния се усмихна.

— Очаквах, че ще си по-висока.

— Често ми го казват.

— Дошла си да спасиш Атон ли? — попита Дий.

Скатах поклати глава.

— Дошла съм да видя Древния Ард-Греймна.

— Защо? — попита Дий.

— Исках лично да проверя дали наистина е бил толкова лош, колкото разправят хората.

Вирджиния погледна към Скатах, а после примижа към фигурата, застанала на стената.

— Забелязвам прилика в скулите и брадичката — каза тя. — Да не ти е роднина?

Скатах кимна.

— Брат ли ти е?

— Баща ми е — прошепна тя.

А после земетресението разлюля целия остров.

Глава 64

Обърнатите назад стъпала на Шолотъл правеха ходенето трудно, а често и невъзможно. Голите му кости стържеха по камъните, докато куцукаше към смесените аури на събралите се Древни и безсмъртни човеци.

Нямаше търпение да убие Алхимика. А което бе още по-вълнуващо, Шолотъл знаеше, че щом Алхимика е на Алкатраз, жена му също трябва да е наблизо. Стомахът му закъркори при тази мисъл. Очакваше го истински пир.

Шолотъл вдиша дълбоко, вдигнал кучешките си глави към небето, а черните му ноздри се отваряха и затваряха. Стори му се, че различава поне седем — или може би осем — различни аури във въздуха тази нощ. Вонящата на месо мъгла надделяваше над всички други миризми, така че там горе можеше да има и още някой, но това нямаше значение. Той щеше да ги убие всичките, да се наяде до пръсване и да даде останките на чудовищата, които в момента го следваха.

Пък и нямаше значение дали Фламел има десет спътници или десет пъти по десет; не би могъл да избяга от това, което пълзеше, хлъзгаше се и се клатушкаше към него.

В ъгъла на разрушения Дом на надзирателя имаше огромна черупка, сякаш направена от кал. Никола почука по нея. Беше твърда.

Николо Макиавели скръсти ръце на гърдите си и се взря в Алхимика.

— Винаги съм знаел, че ще се срещнем пак — каза той на френски. — Макар да не съм си представял, че ще е при такива обстоятелства — добави с усмивка. — Бях сигурен, че ще те спипам в Париж миналата събота. — После се поклони в старомоден жест на вежливост, когато Пернел се присъедини към съпруга си. — Господарке Пернел, изглежда ни е писано да се срещаме все на острови.

— Последния път, като се срещнахме, ти беше отровил съпруга ми и се опита да ме убиеш — напомни му Пернел на италиански.

Преди повече от триста години Вълшебницата и италианецът се бяха сражавали в подножието на връх Етна в Сицилия. Макар че Пернел бе победила, освободените от двамата енергии бяха накарали древния вулкан да изригне. Лавата продължи да тече пет седмици след битката и унищожи десет села.

— Простете ми; тогава бях млад и глупав. А и вие излязохте победителка от нашата среща. До ден–днешен нося белезите от нея.

— Хайде да се опитаме да не взривяваме този остров — каза тя с усмивка. После протегна ръка. — Видях как се опита да ме спасиш преди малко. Между нас вече няма враждебност.

Макиавели хвана пръстите й и се приведе над тях.

— Благодаря. Това ме радва.

Марс и Один бяха заели позиции отвън, за да пазят една от пътеките към къщата, докато Били и Черния ястреб отидоха да наблюдават другата пътека. Хел се облягаше на вратата на Дома на надзирателя, за да не натоварва ранения си крак. Тя беше последната отбранителна линия.

Никола, Пернел и Макиавели стояха около втвърдената топка кал.

— Сигурни ли сте, че Ареоп-Енап е вътре? — попита италианецът, като почука по нея.

— Видях го как влиза и увива пашкула около себе си — рече Пернел.

— Как да го отворим? — попита Макиавели.

— Не съм сигурен дали изобщо трябва да опитваме — каза Никола. — Това може да е опасно за Ареоп-Енап, а по-вероятно и за самите нас. Стария паяк е непредвидим. — Той погледна жена си. — Трябва ли да ти напомням какво стана последния път, когато го срещнахме?

Макиавели се ухили.

— Нека да позная — сражавали сте се.

— Така е — каза Пернел. — И пак беше на остров: Понпей[1].

— Абе какъв ви е проблемът с островите? — попита италианецът. — Япония, Ирландия, Понпей, Алеутските острови. Навсякъде оставяте след себе си хаос, смърт и разрушения.

— Доста добре си информиран — каза Пернел.

— Това ми беше работата — и предполагам, все още е.

— Впрочем обикновено твоят приятел Дий причиняваше хаоса, смъртта и разрушенията — добави Пернел. — Ние все бягахме.

— Дий не ми е приятел — рече кратко Макиавели. Допря длан до калната топка и мръсната му сиво–бяла аура потече по грубата повърхност. Тя закипя и забълбука, но аурата се стопи в нищото, стичайки се по глината като вода. Италианецът наведе глава и притисна ухо към камъка. — Тихо е — каза накрая.

Тримата безсмъртни сложиха ръце върху топката и призоваха аурите си. Миризмите на мента и змия се смесиха в мъгливия въздух, докато леденобяла, зелена и мръснобяла енергия обливаха твърдата черупка.

Никола се отдръпна пръв. Дишаше тежко, а по челото му и покрай носа му се виждаха нови бръчки.

— Един момент, ако обичате. Оставете ме да презаредя малко. — Наклони глава, за да погледне към италианеца, и попита: — Какво те накара да си промениш решението? Защо мина на наша страна?

Макиавели сви рамена. Облегна се на една каменна стена и изтупа мръсния си и прокъсан черен костюм.

— Сътрудничеството ми с Тъмните древни ме смущава от доста време — рече той тихо. — Но идването ми тук и работата с Били и Черния ястреб събудиха много стари спомени. Сетих се какво каза веднъж скъпата ми жена Мариета. Обвини ме, че съм бездушно чудовище. Каза, че ще умра самотен, защото не ме е грижа за никого. — Той се усмихна тъжно. — Осъзнах, че вероятно е права и за двете. А после Черния ястреб ми зададе един въпрос. Искаше да знае дали някога съм правил нещо само заради тръпката. Казах му, че не, или поне от много отдавна не съм. Тогава той отвърна, че ме съжалява и че си прахосвам безсмъртието. Че не живея, а просто оцелявам. И знаете ли — беше прав.

— Понякога си мисля, че безсмъртните не ценят истински прекрасния дар на безсмъртието — каза Никола.

— То невинаги е дар — промълви Пернел много тихо.

— А после се сдружих с Били — продължи италианецът. — Той е млад, буен… и да, дразнещ, но има голямо сърце. Напомни ми какво е да си човек. Да се наслаждаваш на живота. И когато се стигна до съдбоносния миг, решихме — той и аз, — че не искаме чудовища по улиците на Сан Франциско, не искаме смъртта на хиляди хора да тежи на съвестта ни. Не и щом можем да направим нещо по въпроса. — Безсмъртният млъкна изведнъж. — Знаете ли, струва ми се, че това е най-дългата реч, която съм изнасял от цял век насам. А може би и от два.

Чу се подсвирване, последвано от дращене и тропот на приближаващи се копита върху камъка.

— Братът близнак на Кетцалкоатъл, Шолотъл, контролира чудовищата на острова — обясни бързо Никола на Макиавели.

— Той е малко разстроен, защото потопихме едно корабче, натоварено с част от зверчетата му. Закле се да ни отмъсти.

— Искаш да кажеш, че има още чудовища ли? — попита италианецът с нотка на отчаяние в гласа.

— Още много, и то — отвърна Пернел с мрачна усмивка — в килиите бяха само по-дребните твари. Големите са били държани в електроцентралата и склада на интенданта край брега.

— Тогава по-добре да отворим това — каза италианецът.

Тримата безсмъртни се обърнаха пак към калната топка и сложиха ръце върху черупката й, изливайки енергиите си в нея.

Стаята оживя от аурите им, зелени и бели искри съскаха и пукаха по всяка метална повърхност.

Никола се свлече пръв, след него и Макиавели. И двамата паднаха, опрели гръб в топката. Пернел сведе поглед към тях.

— Ще опитаме още веднъж — каза тя. — Ако не успеем, ще се откажем: не можем да си позволим да хабим повече енергия. — Тя коленичи до Никола и проследи с пръст новите бръчки върху лицето на съпруга си. — Вече сме опасно отслабени.

Изведнъж Черния ястреб се втурна през отворената врата.

— Идват — рече той задъхано. — Сто анпу и няколко наистина грозни еднорози се насочват насам.

— Какъв цвят са рогата им? — попита бързо Пернел.

Черния ястреб поклати глава.

— Не чаках, за да разбера.

— Мисли! Нали си ги видял?

— Бели… и черни… с червени върхове — избъбри той.

— Монокерата[2]. Техните рога са отровни, избягвайте ги на всяка цена.

В стаята се втурна Били Хлапето, зачервен и задъхан. Двата върха от копия в ръцете му бяха черни от кръв.

— Забравете за анпу и еднорозите — изпъшка той. — Имаме си по-голям проблем. Там отвън има гигантски краб.

— Колко е голям? — попита Макиавели.

— Много! — сопна се Били. — Колкото къща. Едно от онези създания с бичите глави му се изпречи на пътя и той го сряза надве, лесно и чисто. Е, всъщност не беше толкова чисто.

— Каркин[3] — казаха едновременно Фламел и Макиавели.

— Това голям краб ли означава? — попита Били.

— Не. Означава гигантски краб — рече Макиавели.

— И… — Били си пое дълбоко дъх. — И ги предвожда скелет с глава на куче — завърши той драматично. — Ама адски грозно краставо куче.

— О, ние вече сме го срещали — усмихна се Пернел. — Побъбрихме си одеве.

— Това е братът близнак на Кетцалкоатъл — поясни Макиавели.

Били премигна изненадано.

— Дъртото чудовище имало брат! — После се ухили. — Предполагам, че не са еднояйчни близнаци.

— Някога бяха — обади се Хел от мястото си до вратата. — Това е Шолотъл. Той е злият близнак.

Марс и Один влязоха забързано през входа.

— Време е да вземем решение — обяви Марс. — Можем или да организираме последен отпор тук — той огледа помещението, — или да бягаме и да потърсим друго място, където да се сврем.

— Оставаме тук — каза твърдо Фламел. Потупа по калната топка. — Вие трябва да ги задържите, докато ние се опитваме да събудим Ареоп-Енап. Сега той е единственият ни шанс.

— Може би ще успеем да удържим прозорците и вратите — рече със съмнение Марс. Порутената сграда беше кажи-речи само една празна коруба, без покрив и със зеещи правоъгълници на мястото на прозорците. — Но ако ни щурмуват…

— Щурмуват ни! — извика Хел.

[1] Остров в Микронезия. — Б.пр. ↑

[2] Еднорог (гр.). Думата обаче е прилагателно, а не съществително. — Б.пр. ↑

[3] Гигантски краб от гръцката митология, който помагал на Лернейската хидра в битката й с Херакъл и бил убит от него. — Б.пр. ↑

Глава 65

Софи и Джош следваха Цагаглалал по един коридор. Още бяха потресени от станалото в дългата стая. В един момент младата наглед жена в бяла броня стоеше пред тримата чудовищни берсерки, а в следващия бе зад тях и от закривените й мечове капеше кръв. Хората-мечки се бяха свлекли на колена с изражения на пълна изненада върху лицата.

— Въпросите по-късно — каза Цагаглалал, докато тичаха навън, — но нека първо ви дам някои отговори.

Един нещастен пазач анпу ги зърна и допусна грешката да посегне към Софи. Джош го удари толкова силно, че той се блъсна с пукот в стената.

— Трябва да излезем от тази сграда, за да можете да използвате силите си — каза Цагаглалал. Изведнъж цялата постройка затрепери от силна вибрация, идваща през пода.

— Земетресение — промълви Софи.

— Съпругът ми го предизвика — каза им Цагаглалал. — В момента ударната вълна се носи насам. Той я създаде, за да я използва един от вас. Но трябва да сте на място, където ще можете да я използвате.

Джош спря толкова внезапно, че Софи се блъсна в него. Броните им издрънчаха.

— Вече почва да ми писва хората да ни казват какво да правим и да очакват от нас просто да се подчиним. Ако не си ти, ще са Изида и Озирис.

Сивите очи на Цагаглалал се разшириха.

— О, повярвай ми, Джош, аз не ви казвам какво да правите. Вие ще вземете… вие трябва да вземете това решение сами. — Тя посочи по един коридор и близнаците видяха Изида и Озирис да се появяват иззад един ъгъл.

Двамата Древни също зърнаха децата, вдигнаха ръце и се втурнаха към тях.

— Може да си мислите, че те са ви обучили за една-едничка цел — каза Цагаглалал, — за да могат да управляват тази страна чрез вас. Но съпругът ми винаги е смятал, че зад това се крие още нещо. Те са достатъчно могъщи да сложат всекиго на трона — така че защо им е да кроят планове в продължение на хилядолетия, за да са сигурни, че ще са Злато и Сребро? Те искат да ви използват за нещо повече от управление на островната империя. Авраам смяташе, че се домогват до силата ви. Но именно обучението, което са ви дали, ще ви позволи да вземете нещата под свой контрол и да решавате сами. — Тя разпери ръце. — Изборът е ваш.

Софи хвана ръката на брат си.

— Да се махаме оттук — вече избрахме.

— Знам — каза Цагаглалал.

— Откъде знаеш? — попита Софи.

— Защото вярвах, че ще вземете правилното решение.

Близнаците обърнаха гръб на Изида и Озирис и се втурнаха по дългия коридор към отвора и светлината.

Зад тях двамата Древни крещяха имената им. Звукът не беше приятен.

— Убийте ги. Убийте ги всички! — крещеше Бастет. — Не оставяйте оцелели.

Тя стоеше пред пирамидата и гледаше как виманите кръжат, а планерите се спускат от небето.

Въздухът се изпълни с бръмченето на стрели. Няколко анпу имаха пушки с тонбогири и стреляха по нападателите.

Земята продължаваше да трепери от слаби трусове и в камъните започваха да се появяват пукнатини.

Древните се заизсипваха от пирамидата. Оглеждаха се смаяно, зашеметени от гледката на виманите и планерите във въздуха. Отгоре заваляха копия и стрели. Едрн Древен, чието лице представляваше смесица от маймунски и човешки черти, залитна и падна, и това бе достатъчно, за да подтикне Древните към действие. Някакво създание, увито в смърдящи мокри дрехи, вдигна трипръстата си ръка и моментално една вимана над главата му избухна в пламъци и се понесе в спирала надолу, за да се взриви при удара в площада.

Древните виеха, крещяха, грачеха и се кикотеха от наслада.

— Убийте ги всички! — извика пак Бастет. — Смърт на всички човеци!

Викът бе подет от повечето Древни.

— Смърт на човеците!

— Не оставяйте оцелели! — изкрещя Бастет.

— Не оставяйте оцелели! — заскандираха Древните. Смесените им аури лумнаха във всички цветове на дъгата и те започнаха да свалят виманите със своите сили. Шепа от по-големите кораби избухнаха в пламъци и се понесоха през небето като горящи комети.

— Не! — Древната Инана излезе от пирамидата, дращейки с нокти по земята. — Не!

— Да! — изкрещя някакъв Древен с плъше лице. — След тази нощ няма да има вече човеци. Време е да сложим край на тази грешка.

Инана скочи и крилата й я издигнаха на пет-шест метра във въздуха. Когато се стовари върху Древния с плъшето лице, крехките му кости се прекършиха и той бе мъртъв, още преди да падне на земята.

— Казах, не — повтори Инана. — Не можем да унищожим цяла раса.

— Напротив, можем — изкрещя Бастет. — Отдавна трябваше да го направим.

Ръце и нокти изправиха Инана на крака, но тя се нахвърли срещу тях, дращейки и дерейки, и изведнъж един от Древните вдясно от нея избухна в огнено кълбо, а друг вляво се разсипа на купчина сол.

Дворът пред пирамидата потъна в хаос. Древен се биеше срещу Древен, а стражите-хибриди се биеха с хората. Само че Древните, които подкрепяха каузата на човеците, бяха много по-малко от онези, които призоваваха за тяхното унищожение. А от пирамидата се стичаха още хиляди хибриди.

Сред целия този хаос Цагаглалал изведе Джош и Софи през входа и те започнаха дългото си изкачване по стъпалата на пирамидата. Златната и сребърната им броня запламтяха ярко в светлината на вечерното слънце, мятайки отблясъци по позлатените камъни.

Бастет сграбчи ръката на Анубис и го стисна толкова силно, че щеше да му остане синина.

— Убий ги! — изкрещя тя. После го завъртя около себе си с изненадваща сила. — Убий ги и Дану Талис е наш. Твой. — Тя сниши глас и доближи глава до неговата. — Нека човеците убият колкото могат повече Древни и тогава ще управляваш като абсолютен император, без да има кой да ти се противопостави. Помисли си само.

Анубис се отърси от ръката на майка си и започна да си пробива път през тълпата с удари и ритници. Добра се до най-близкия командир на анпу и го сграбчи. Посочи му трите бронирани фигури — бяла, златна и сребърна, — катерещи се по пирамидата.

— Остави човеците на Древните. Вземи всички твари, до последния звяр, чудовище и хибрид под твое командване, и догонете онези тримата. Убийте ги и ми донесете главите и броните им като доказателство.

Създанието се огледа и посочи наляво и надясно с въпросително изражение върху чакалското си лице. Малка група човешки стрелци поваляха пазачите анпу, охраняващи един мост над канала. Друга група бе разбила виманата си в отряд Астериони, изтребвайки голяма част от тях. Човеците си пробиха път през моста и нахлуха на площада.

Анубис поклати глава.

— Това са дребни неприятности. Убий децата.

Анпу изсумтя, вдигна към устните си ловен рог и го наду силно три пъти. Изведнъж всички чакалоглави воини, последвани от останалите хибриди, заотстъпваха към пирамидата, оставяйки мостовете и площада на ликуващите хора.

Още един къс сигнал накара всички създания да се втурнат нагоре по стъпалата след Цагаглалал, Софи и Джош.

А от другата страна на площада Изида и Озирис тичаха приведени, заобикаляйки схватките, право към виманата си.

Глава 66

— Хора на Дану Талис — извика Атон.

Всички закрещяха силно името му, но той вдигна окованите си ръце, призовавайки за тишина, и тълпата се смълча.

— Хора на Дану Талис. Ард-Греймна иска да ви кажа какво да правите.

Тълпата застена.

— Той иска да ви кажа да си вървите вкъщи…

Тълпата застена още по-силно.

— … и да се махнете оттук.

— Не! — извика някой.

— Но аз няма да ви кажа да правите това — рече високо Атон. Трепкащата светлина на факлите къпеше лицето му в огън и сянка, карайки го да изглежда още по-висок, отколкото бе. — Ако бях останал на власт, вие щяхте да станете равни на Древните. Но сега Древните са решени никога да не станете нещо повече от това, което сте. А ако зависи от някои, изобщо няма да съществувате.

— Пригответе се — каза внезапно Скатах. Тя гледаше Ард-Греймна и забеляза как мускулите му се издуват и челюстта му потръпва.

Никога не бе знаела що за личност е бил баща й преди потъването на Дану Талис. В семейството й не се говореше за това. Той вината си бе избухлив и някои дребни признаци издаваха, че е бил чудовище — нещо по-лошо, че е убил стотици, може би дори хиляди хора, — но тя никога не бе вярвала на това.

Но ето че сега той се готвеше да заповяда на подчинените си да стрелят в невъоръжена тълпа, преди да пусне войниците срещу нея.

— Ард-Греймна иска да ви кажа какво да правите — продължи Атон. — Искам да погледнете към Пирамидата на слънцето и да ми кажете какво виждате.

Тълпата се обърна като един. На фона на ясното вечерно небе виманите падаха към земята, огрени от залязващото слънце, така че приличаха на резки от светлина. Небето бе изпълнено с планери.

Развълнуван трепет мина през тълпата. Хората започнаха да викат и да крещят.

— Дървесният народ се е разбунтувал — каза Атон. — Те са човеци. Предвожда ги Хеката. Уицилопочтли ги командва. Прометей ги пази и води. Авраам Мага бди над тях. Древни и хора заедно. Равни и единни.

Тълпата изрева.

Скатах видя как Ард-Греймна пристъпи към Атон. Мигновено се втурна напред — право към гъстите редици от анпу. Сякаш летеше по земята.

Дий посегна бързо и стисна Вирджиния за ръката. Той също бе видял движението на Ард-Греймна и знаеше какво ще направи.

— Вземи аурата ми, Вирджиния, и направи каквото е нужно.

Вирджиния Деър внимателно откопчи дланта му от ръката си и сплете пръсти с неговите.

— Благодаря ти, Джон.

— Джон — промълви той.

Тя го изгледа въпросително.

— През всички години, откакто се познаваме, никога не си ме наричала по име — каза той.

— Разбира се, че съм. Много пъти.

— Но никога с обич…

— Това е, защото през всички години, откакто те познавам, си бил надменният безсмъртен на име Дий.

Ард-Греймна пристъпи към Атон и въздъхна шумно. Двамата Древни се взряха надолу към ликуващата, крещяща тълпа. А после Ард-Греймна погледна към Пирамидата на слънцето.

— Предполагам, че тази вечер те няма да имат нужда от теб?

— Предполагам, че не — отвърна Атон.

Ард-Греймна сложи ръка на рамото му.

— Само че първо трябва да видиш това — каза той, а после извика към редицата от стрелци: — Стреляйте!

Двеста тетиви звъннаха и стрелите полетяха, залп след залп. Във върха на всяка стрела имаше пробита малка дупчица, така че те свистяха, докато прорязваха въздуха. Издигаха се високо и падаха върху тълпата като свирещ, смъртоносен дъжд.

А после соленият вечерен въздух на Дану Талис изведнъж замириса на градински чай и сяра.

Бледозелен огън обви Вирджиния Деър, а около английския Магьосник изникна съвсем слаб жълт ореол.

— Трябва да вложиш в това цялата си сила — беше я посъветвал Дий по-рано, докато й излагаше плана си. — Ще имаш само един шанс.

— Никога досега не съм правила нещо подобно — беше отвърнала тя.

— Сега е подходящ момент да започнеш.

Вирджиния Деър бе повелителка на Въздушната магия. Беше усвоила уменията си в горите по източното крайбрежие на Северна Америка и ги бе усъвършенствала в дивите гори на Тихоокеанския северозапад. Знаеше как да създава и оформя облаци, как да използва въздуха като инструмент… и като оръжие.

Безсмъртната призова и последната трошица от своята аура, събра я цялата, за да я излее в един мощен порой. Усещаше как топлината на Магьосника се влива в ръката й, просмуква се през плътта й, подсилва я. Неговата сила бе тъмна и горчива, но допълваше нейната.

Стрелите се издигнаха.

Вирджиния Деър затвори очи.

Стрелите полетяха с писък надолу.

Аурата на американската безсмъртна запламтя все по-ярко и по-ярко, докато не се превърна в ослепителна зелена клада. Аурата на Дий гореше с нездрав жълт цвят, хвърляйки на земята уродливи танцуващи сенки. Очите на Вирджиния се отвориха рязко и тя усети как Джон стисна ръката й.

— Сега — прошепна той.

Вирджиния издиша мощно и дъхът й зарева като вятър.

И стрелите застинаха, увиснали над смаяната тълпа, уловени от невидима стена от въздух.

Всички — както в тълпата, така и по стените — онемяха.

После вятърът промени посоката си и стотиците стрели се извъртяха във въздуха, за да се насочат натам, откъдето бяха дошли. След още един порив на вятъра полетяха със свистене към гъстите редици бронирани воини, строени пред стените на затвора, косейки ги сред дрънчене на метал и брони.

На стената Атон кимна, докато гледаше как стражите под него падат.

— Радвам се, че ме накара да изчакам, за да видя това. Какво ще правиш сега, Ард-Греймна? — попита той. — Изглежда, три четвърти от войниците ти са мъртви, а не съм сигурен доколко останалите ще са в настроение за битка. Впрочем струва ми се, че това ти го причини човек. — Той кимна към Пирамидата на слънцето, която сега бе осеяна с огнени точици. — Къде ще отидеш?

— Ще оцелея — сопна се Древният, — което не може да се каже за теб. — Сложи ръка отзад на кръста на Атон и го блъсна силно през ръба на стената.

Тичайки, както не бе тичала никога досега, Скатах се носеше през площада към стената. Видя как застаналите точно пред нея анпу се вцепениха и посегнаха към оръжията си, явно несигурни в това, което виждат — едно самотно момиче да ги напада.

Сянката чу как тетивите над нея иззвънтяха, а после пак и пак, и чу как стрелите се понесоха с писък надолу. След това усети мириса на градински чай и сяра. Свистенето изведнъж секна, сякаш някой бе заглушил звука. Когато стрелите запищяха пак, Скатах падна на земята и се затъркаля. Те изсвириха над главата й като хоризонтален черен дъжд, а после тя се озова отново на крака, докато редиците от анпу и други хибриди падаха под смъртоносния залп.

Видя над себе си падащия Атон. Разбра, че баща й го е блъснал и че всичко, което е чувала за него, е било вярно.

А после, както ставаше при всяка битка, острите й сетива поеха контрол и светът около нея сякаш се забави, макар че тя продължаваше да се движи с нормална скорост.

Атон падаше…

… и падаше…

… и падаше…

Тя забеляза, че очите му бяха затворени и изглеждаше умиротворен.

Скатах се втурна през падналите анпу, катерейки се по тях, а нозете й почти не докосваха земята. После скочи във въздуха, извъртайки се на половин оборот.

И го улови.

Глава 67

Шолотъл седеше на една ниска стена и гледаше как анпу тичат към порутената сграда. Чакалоглавите чудовища запазваха мълчание до последния миг, преди да влязат в битка, а тогава надаваха ужасяващ вой. Той бе толкова страховит, че често парализираше враговете им или ги обръщаше в бягство. Шолотъл обаче се съмняваше, че воят ще окаже такъв ефект върху семейство Фламел и техните спътници. Кучешката му уста се разтегли в усмивка: те така или иначе нямаше къде да бягат.

Анпу бяха следвани от еднорози монокерата.

Шолотъл бе избрал тези твари лично. Той обичаше еднорозите, но това тук не бяха изящните бели животни, любими на човеците. Тези идваха от Индия и макар телата им да бяха наистина бели, главите им бяха кървавочервени, със смъртоносни еднометрови трицветни рогове по средата на челата им. Монокерата имаха навика да намушкват жертвите си, а после да вдигат глава и да ги оставят да се плъзнат надолу по рога, за да могат да ги изядат.

Скелетоподобният Древен се обърна и се взря по пътя, присвил очи. Едва-едва успяваше да различи силуета на гигантския краб през мъглата. Създанието трудно се крепеше върху хлъзгавите камъни с кокилестите си крака, но се издърпваше напред, улавяйки се за стените с огромните си предни щипки.

Шолотъл потри ръце и кокалите му изтракаха — искаше му се да има нещо за хапване, докато наблюдава това забавление. Скочи от стената и тръгна по пътя, с надеждата да намери някаква закусчица, докато чака гвоздея на програмата.

Один зае позиция до Хел на вратата на Дома на надзирателя.

— Помня последния път, когато се бих с анпу — каза той.

Хел кимна.

— На Дану Талис. Какъв ден беше само! — Очите й заблестяха при спомена. — Тогава бях почти красива.

— Все още си красива — каза той тихо. — А сега се отдръпни, племенничке.

— Защо? — попита тя.

Ръката на Один докосна металната кръпка, която носеше върху дясното си око.

— Анпу ще се изсипят през тези стени — каза той, минавайки на гърлен език, който никога досега не бе говорен на земята. — Безсмъртните хора ще умрат, преди да са успели да събудят Стария паяк, и всичко ще се окаже напразно. — Струйки сива аура с мирис на озон се заиздигаха от пръстите му. — Но аз мога да им спечеля известно време.

Анпу вече бяха по-близо — достатъчно, за да може Древният да види слюнката, блестяща по зъбите им, и капките влага от мъглата, които се събираха и стичаха по метално-керамичните им брони.

— След миг те ще закрещят — каза тихо Один. — Били и Черния ястреб, а вероятно и Макиавели, и Никола ще бъдат стъписани от звука и ще загинат.

— Жената няма да се даде, нито пък Марс — каза Хел. — Ние също няма да се огънем.

— Не, няма. Но няма да можем и да ги спрем. Или поне не с оръжия…

Хел протегна ноктестата си длан. Один я погледна, а после се взря в сълзящите й черни очи.

— Сигурна ли си? — попита той.

— Моят свят си отиде. Игдразил — който беше и твой Игдразил — вече го няма. Къде да ида, какво да правя? — попита тя.

Один кимна разбиращо.

— Аз дойдох на този свят, за да търся възмездие за скъпата си Хеката. Заклех се да отмъстя на Дий, но може би ще успеем да спечелим по-голяма победа. — Той пое ръката на Хел и пръстите им се сплетоха.

Чистата миризма на озон се примеси със зловонието на гниеща риба.

— Винаги съм искала да сменя тази миризма — промърмори Хел. — Но с времето започна да ми харесва.

От ръцете на Один се издигаше дим и изведнъж останалите в стаята осъзнаха, че аурата на Древния оживява.

— Братко Один — рече разтревожено Марс. — Не…

— Да — прошепна Один.

Анпу отвориха усти да закрещят.

— Долу — извика Марс. — Всички долу! Покрийте си очите.

Один стисна ръката на племенничката си.

— Защо не кажеш на тези чакали кой точно съм аз?

Хел кимна. Изпъна се в цял ръст, отметна глава и започна да изпуска кървавочервената си аура. Вонята на гниеща риба стана непоносима и гласът й отекна висок и мощен между камъните.

— Вие се намирате в присъствието на Один, Господар на асите[1], Могъщия и Мъдрия, Стария и Милостивия…

Дясната ръка на Один вече бе покрита с плътна сива ръкавица.

— Нямаме време за всичките двеста имена — промърмори той. Посегна към кръпката, покриваща дясното му око.

— Вие стоите пред Иг, Ужаса.

Один вдигна металната кръпка.

— Известен още като Балейг Пламтящото око.

От окото на Древния се стрелна концентриран лъч жълто–бяла светлина и заля предната редица на анпу и монокератите. Те се овъглиха до пепел, която закръжи във въздуха. Анпу във втората редица изкрещяха, когато броните им се стопиха от ужасната горещина, а други бяха стъпкани или нанизани на рогата на еднорозите, когато животните побягнаха. Но светлинният лъч не отслабваше. Камъните под нозете им се напукаха и пръснаха, и забълбукаха като гъста течност.

Один завъртя бавно глава, обливайки всичко с жълто-бялата светлина. Нищо не убягна от взора му.

Няколко оцелели монокерати се разбягаха ужасени, оставяйки анпу да се изправят срещу ослепителното огнено копие. Чакалоглавите воини продължиха да напредват в мрачно мълчание, мъчейки се отчаяно да се доближат до двамата Древни. Мятаха копия и дори мечове, но Один ги превръщаше в локвички разтопен метал само с поглед.

Въздухът се изпълни с пепел и сажди. Смърдеше на гниеща риба и озон, но миризмите бързо станаха горчиви, докато силата на Хел намаляваше. Сивата аура на Один взе да помръква, после порозовя, когато Хел вля последните остатъци от своята сила в чичо си. Червената й аура затрепка и запращя като гаснеща свещ и нова дузина анпу се втурнаха към къщата.

Взорът на Один запламтя още по-ярък отпреди и ги преряза. Пламъците се издигнаха високо по стените на Дома на надзирателя, окъпаха го в огън и заляха фара пред него. Один се олюля, главата му се отметна назад и струя пламък се изстреля към небето, за да опише дъга и да се разплиска пред Шолотъл, който отчаяно се мъчеше да избяга. Капки от лепкавия огън попаднаха върху многоцветното му наметало и го подпалиха. Той го захвърли, подскачайки от бяс, докато гледаше как още анпу се превръщат в пепел.

Червената аура на Хел избледня още повече, а после стана съвсем бяла. Краката й се подкосиха, но тя продължаваше да държи ръката на чичо си. Светлинният лъч, бликащ от очите на Один, затрепка и изгасна. Той се свлече в рамката на вратата до своята племенница, а от плътта му се издигаше дим и тънки като паяжина струйки от сивата му аура. Някога високият Древен се бе смалил и сега бе прегърбен и съсухрен.

Почти обезумял от ярост, Шолотъл прати последните анпу — дузина покрити с белези воини, които му служеха като телохранители — нагоре към къщата.

— Убийте всички вътре — заповяда той. — Всички!

Дванайсетте създания, по-едри от всички други, се разпръснаха в широк полукръг и се приближиха към двете малки фигурки на вратата. По невидима команда се втурнаха напред като един, раззинали широко челюсти за победния си вой.

Один вдигна глава за последен път.

— Аз съм Один — извика той и от окото му отново лумна светлина — още по-ярка отпреди. Изгледа всички анпу един след друг, изпепелявайки ги. Падна на колена, но ослепителната светлина не отслабна. Вдигна ръката на племенничката си. — А това е Хел. Днес ние сме твоята гибел. — Светлината в окото му помръкна. Той се обърна към Хел и я видя, каквато беше някога: висока, изящна и много, много красива, с очи с цвета на утринно небе и коса като буреносен облак. Мъничък розов език облиза сочните й устни и белите й зъби.

— Колко убихме, чичо? — попита тя.

— Всички — прошепна той.

Изведнъж от нощта изскочи един опърлен анпу с безумен поглед. Надвеси се над тях със зейнали челюсти, вдигнал високо копеша си.

— Всички! — Огромният меч на Марс се стовари върху създанието и то рухна мъртво на земята. Воинът коленичи до двамата Древни и нежно вдигна кръпката на Один обратно на мястото й. После взе двете му ръце в своите; те се бяха смалили и приличаха на детски върху мазолестата му кожа. Один, който доскоро бе също толкова висок и широкоплещест като Марс, сега се бе стопил наполовина. — За мен беше чест да се бия редом с теб днес — каза той.

— За мен е чест да умра в твоята компания — каза Один и изпусна последния си дъх. Кожата му с цвят на стар пожълтял пергамент започна да се пука и да се лющи, а после се разпадна на прах, който се събра в пукнатините на камъка под него и изчезна.

Безцветна течност покри Хел, която още бе красива, а после внезапно тя се пукна като мехур и попи в същите камъни, които бяха погълнали праха на чичо й.

[1] Раса божества в скандинавската митология. — Б.пр. ↑

Глава 68

Скатах и Вирджиния Деър коленичиха от двете страни на Джон Дий. Атон приклекна в нозете му. Бяха заобиколени от група хора, които да ги пазят — всички държаха оръжия, задигнати от мъртвите воини.

Останалата част от тълпата вилнееше из затвора, рушейки го и освобождавайки затворниците. От горните прозорци започваше да се вие дим и някои вече призоваваха за събаряне на пирамидата. Други се бяха втурнали да разпространят вестта из града. Всички оцелели анпу и други хибриди се бяха изнизали в нощта.

Дий умираше. Беше използвал последните остатъци от аурата си, за да подхрани Вирджиния, докато тя създаваше огромния въздушен щит, който да предпази хората, а после да запрати стрелите обратно към стражите. Той и по-рано си беше стар, а сега бе вече съвсем сбръчкан.

Вирджиния хвана ръката му. Тя лежеше малка и деликатна в дланта й, почти като ръчичка на новородено.

Очите на Дий се открехнаха и той се взря късогледо във Вирджиния и Скатах.

— Никога не съм мислил, че вие двете ще ме гледате, докато изпускам последния си дъх. — Той обърна глава към Сянката. — Макар винаги да съм подозирал, че ти ще ме убиеш. Твърде много пъти си била на косъм да го сториш.

— Радвам се, че не съм успяла — рече Скатах. — Никога нямаше да постигнем това, което постигнахме тази вечер, без теб.

— Много мило от твоя страна да го кажеш. Но не е вярно. Вирджиния свърши цялата работа.

Вирджиния Деър поклати глава.

— Скатах е права. Аз нямах нужната сила да го направя сама. И не забравяй, че идеята поначало бе твоя.

— Аз бих могъл да те изцеря — каза тихо Атон. — Мога да ти върна здравето донякъде, а също и зрението и слуха. Но тялото ти ще си остане каквото е сега.

Дий поклати лекичко глава.

— Благодаря ти, но не. Днес вече достатъчно пъти бях стар и ме церяха. И както би казал господин Шекспир, часът ми наближава[1]. Оставете ме да умра в мир. Това е единственото голямо приключение, което още не съм преживял; смъртта не ме плаши.

— Джон — каза тихо Вирджиния, — не си отивай още. Остани за малко.

— Не, Вирджиния. В идните седмици и месеци ще имаш много работа за вършене. Ти си символ за човеците… за хората тук — поправи се той. — Те ще изискват много от теб. Не ти трябва да се разсейваш с грижи за един уморен старец. — Той се обърна да погледне към Скатах. — А ти защо дойде тук, Сянко?

— Очевидно, за да спася Атон — каза тя нехайно.

— И все пак, каква е истинската причина? — попита той.

— Да видя Ард-Греймна — промълви тя.

— Твоят баща.

Скатах кимна.

— Моят баща.

Атон поклати глава. Изглеждаше объркан.

— Но той няма дъщеря.

— Още не. Но ще има — рече простичко Скатах. — Даже две. Докато растяхме, ние със сестра ми не знаехме много за своите родители. Но чувахме оттук-оттам откъслечни истории за баща си. Те го описваха като чудовище.

— О, такъв е — рече Атон. — Не си прави илюзии.

— А когато двете със сестра ми бяхме непослушни, мама — която бе привързана повече към брат ни и не отделяше много време за нас — казваше, че приличаме досущ на баща си. Израснах, чудейки се дали съм чудовище като него. — Тя оголи вампирските си зъби в кратка усмивка. — А когато зъбите ми пораснаха и осъзнах истинската си природа, започнах да вярвам, че може да е така и наистина да съм чудовище. Затова, щом се озовах на това място и в това време, знаех, че трябва да го видя, да го погледна само веднъж, за да разбера какъв е бил.

— И откри ли това, което търсеше? — попита Атон.

Скатах кимна.

— Открих, че не съм и никога не съм била като него. Нито пък сестра ми Ифа. И съм страшно благодарна за това.

— Помогнете ми да се изправя — каза изведнъж Дий и Скатах и Вирджиния внимателно го вдигнаха на крака. Върху лицето на Магьосника имаше влага. Вирджиния я избърса нежно и попита:

— Защо плачеш? Съжаляваш ли за стореното?

— Не особено — каза той. — Повече съжалявам за онова, което не съм сторил. — Погледна към Скатах. — Какви са новините от семейство Фламел?

Тя поклати глава.

— Нямам представа нито къде са, нито какво е станало с тях.

— Ако някога ги видиш пак, кажи им… кажи им какво направих тук днес.

— Непременно.

— Искам да знаят, че в края съм постъпил правилно. Може би, просто може би, това ще компенсира някои от другите неща, които съм вършил. — Той вдигна ръката си и я погледна. Кожата му почваше да се разпада на прах и да се разсейва във въздуха.

— Ти помогна да освободим един народ и да спасим един свят — каза Вирджиния. — Това има значение.

— Благодаря ти. — Дий вдигна ръка за последен път и погледна към Атон. — Твоят свят ще загине тази нощ.

— Дану Талис загива… Ражда се новият свят. — Атон се взря в далечината и те проследиха погледа му до Пирамидата на слънцето. — Сега всичко зависи от близнаците.

— Джош ще постъпи правилно — каза Джон Дий. — Той има добро сърце.

А после това, което бе останало от Магьосника, се завихри в прашен облак и вятърът го разнесе.

[1] Авторът използва цитат от „Хамлет“, който в случая не може да бъде преведен точно, защото в пиесата смисълът му е малко по-различен. — Б.пр. ↑

Глава 69

Яркооранжевият Каркин се приближи, потраквайки и дращейки по камъните.

Крабът беше огромен.

— Леле, човече — прошепна Били. — Никога вече няма да ям крачета от раци. А знаеш, че страшно ги обичам с малко лимон и масло.

— Загазили сме до ушите — каза Черния ястреб, — а ти можеш да мислиш само за стомаха си.

— Ами гладен съм. Освен това, ще сме загазили само ако ни хване — добави той.

— Да, трудни сме за хващане — съгласи се Черния ястреб.

Двамата американски безсмъртни стояха на входа на Дома на надзирателя и гледаха приближаването на гигантския краб.

— Три метра ли е висок? — попита Били.

— По-скоро четири; може би дори пет.

— Не се държи много здраво на краката си — отбеляза Били.

Черния ястреб кимна.

— Забелязах го.

Осемте крака на чудовището завършваха с остри и твърди върхове. Те тракаха и стържеха по хлъзгавите камъни, търсейки дупки, в които да се забият за опора. Големите колкото чиния сиви очи с черни вертикални зеници се взираха в двете фигури отпред. Черупката на краба бе буцеста и неравномерно осеяна с шипове.

— А колко големи мислиш, че са тези щипки? — зачуди се Били.

— Челипедите ми изглеждат около четири метра дълги — рече Черния ястреб.

— Чели… какво?

— Челипедите. Двете предни щипки се наричат челипеди.

— Не думай! Да не се подготвяш за някаква телевизионна викторина?

— Всички знаят, че се наричат челипеди — каза Черния ястреб.

— Аз не знаех. Когато вляза в магазина, си купувам една кофа щипки, а не едно кило челипеди. — Той млъкна и загледа как гигантският краб се приближава с почукване, местейки внимателно всеки крак, за да запази несигурното си равновесие. — Прилича ми на новородено жребче — рече той тихо, — което се опитва да се задържи на крака.

— Щом стигне до равното, ще е достатъчно стабилен — каза едрият меднокож мъж. — Ще се закрепи здраво и ще защрака срещу къщата с тези огромни щипки. Кой знае, може да успее да бръкне вътре и да ни измъкне. — Той се ухили. — Изял си толкова много рачи щипки; гледай сега да не бъдеш изяден на свой ред от един рак.

— Не е нужно да звучиш толкова весело. — Били погледна към приближаващото се чудовище. — Струва ми се, че трябва да му попречим да стигне до равното. — Погледна към Черния ястреб, който кимна едва доловимо. — Дай ми една минутка. — Били отиде до Марс и заговори тихо с него, после се приближи до семейство Фламел и Макиавели, които продължаваха да изливат аурите си в огромната топка кал. Усилието ги бе състарило всичките, особено Никола и Пернел. Косата на Вълшебницата вече бе почти съвсем бяла, а вените върху опакото на дланите й изпъкваха.

Тримата безсмъртни, застанали около спящия Ареоп-Енап, се обърнаха да изгледат Били и той посочи с палец към вратата.

— Големият краб е почти тук. Двамата с Черния ястреб ще излезем навън и ще видим дали можем да го забавим малко. Така ще ви дадем повече време да свършите каквото е нужно. — Той извади двата върха на копия от колана си и ги остави върху втвърдената кал. — Помислих си, че може да ми ги пазите, за в случай че… ами, просто за всеки случай — довърши той.

— Не отивайте, Били — каза тихо Макиавели.

Американецът поклати глава.

— Трябва. Двамата с Черния ястреб можем да стоим на вратата и да чакаме чудовището да дойде и да ни измъкне, или да излезем и да се опитаме да му създадем известни неприятности.

— Нямате представа какво друго има там навън — предупреди го Пернел.

— Всъщност не е останало кой знае какво. Один и Хел се погрижиха за повечето анпу, а грозните еднорози, които не успяха да убият, избягаха в нощта. Всичко там навън, което има поне капка мозък, ще стои надалеч от нас. Освен гигантският краб и скелетоподобният брат на Кетцалкоатъл. Той ми изглежда доста разярен. — Били почука по втвърдената кал. — Как вървят нещата със Стария паяк?

— Работим по въпроса — рече Макиавели.

— Хората обикновено казват така, когато нищо не става — отбеляза американецът.

Пернел се усмихна.

— Късмет, Били.

— Не правете глупости — посъветва го Макиавели.

Били им отдаде набързо чест и се върна на вратата.

— Мислех си… — каза той на Черния ястреб, — че това, от което наистина се нуждаем, е въже, за да направим ласо.

Черния ястреб вдигна томахавката си. Дългата й дръжка бе омотана с ивици лекьосана от пот кожа. Половината от нея бе обелена и разкриваше бялото дърво отдолу.

— Започни да навързваш тези — каза той, като размота останалото и подаде на Били дузина дълги ивици кафява кожа.

— Ти си винаги готов. Трябвало е да станеш бойскаут[1] — промърмори Били.

— Известно време бях водач на скаути. Имах един от най-добрите отряди в западната част на страната.

— Никога не си ми го казвал — рече Били, навързвайки припряно кожените ивици.

— Не си ме питал.

— Мисля, че от мен би излязъл страхотен бойскаут.

— И аз съм на същото мнение. — Черния ястреб обели и последната кожена ивица и я подаде на Били. Престъпникът я добави към края на възлестото кожено въже, а после умело оформи от него ласо.

— Също като едно време — ухили се той.

— Изобщо не е като едно време — възрази Черния ястреб. Завъртя томахавката в ръка. — Кога за последно сме ходили на лов за крабове?

Пернел, Никола и Макиавели гледаха как двамата американци се отдалечават в нощта. Всички знаеха, че шансовете да видят отново някого от тях бяха слаби. Пернел се обърна пак към калната топка и посегна да вдигне двата върха за копия, които бе оставил Били.

Листовидните остриета бяха потънали в калта.

Пернел взе едното и докосна с пръст ръба му. Очакваше да пари, но то бе студено.

— Никола — прошепна тя.

Алхимика грабна втория връх и го заби дълбоко във втвърдената кал. Острието влезе лесно. Той го стисна с две ръце и описа дълъг правоъгълник. Пернел пъхна пръсти в пролуката и изтръгна голямото парче кал от топката. То се стовари с трясък на пода и се пречупи надве.

Макиавели грабна другия връх и се зае да реже нов отвор в спечената кал.

— Иди да върнеш Били и Черния ястреб — извика той на Марс.

— Имаме нужда от техните върхове за копия.

— Късно е — рече едрият Древен. — Те тръгнаха на лов за Каркина.

[1] Девизът на бойскаутите е: Бъди готов. — Б.пр. ↑

Глава 70

Софи и Джош се катереха след Цагаглалал по стъпалата на Пирамидата на слънцето.

А чудовищата тичаха след тях.

С кучешките си крака анпу лесно се катереха по пирамидата, но биковете, мечките и глиганите се движеха по-бавно — високите, тесни стъпала ги затрудняваха, бяха толкова стръмни, че все едно се изкачваш по стълба. Фучащи коткоглави хибриди подскачаха на четири лапи от стъпало на стъпало. Те щяха да стигнат до близнаците първи.

По камъните заваляха стрели и една топка тонбогири рикошира с писък от стъпалото до ръката на Софи, обсипвайки я със ситни късчета злато, които отскочиха със звън от бронята й.

— Колко стъпала остават до върха? — попита Джош.

— Много — рече мрачно Цагаглалал. — Прекалено много. Никога няма да успеем.

— А защо трябва да стигаме до върха? — попита Софи. Рискува да хвърли бърз поглед надолу и веднага й се прииска да не го бе правила. Стотици създания — може би дори хиляда — се носеха по стълбите след тях. Тя зърна някакво движение с крайчеца на окото си и предположи, че от другите страни тичат още. Зверовете щяха да ги връхлетят от всички посоки и да ги смажат.

— Мощ — каза простичко Цагаглалал. Изчака близнаците да я настигнат. — Тази пирамида не е просто една сграда. Мислете за нея като за гигантска батерия. Построена е от много специални материали по много прецизни планове и внимателно изчислени ъгли. По едно време шепа Велики древни управлявали целия свят от върха на тази пирамида. Те създали първите Сенкоцарства. Когато една отклонила се от пътя си планета заплашвала да се блъсне в тази, те използвали силата на това място, за да я пленят и да я поставят в орбита като луна. Но с времето тези умения били забравени, а Великите древни вече ги няма — те са мъртви, Променени или са заминали в създадените от самите тях Сенкоцарства. Силата обаче още си е тук: от върха на тази пирамида можете да управлявате целия свят.

— По-бавно — изпъшка Джош. Дишаше тежко и сърцето му блъскаше в гърдите, така че чак бронята му отекваше.

— Джош — каза Софи. — Нямаме време. Те са близо.

— Продължавайте — изрече той задъхано. — Аз ще ги задържа. — Вдигна ръка и аурата му започна да се издига като златен дим.

— Не! — извика Цагаглалал. — Не бива да я хабиш. Ще имаш нужда от всяка частица сила за… за по-късно.

— Но ако не използваме аурите си, няма да има по-късно — настоя Джош.

Земята отново се разлюля и треперенето премина нагоре по стъпалата. Две от огромните създания с бичи глави измучаха, когато загубиха равновесие и се затъркаляха надолу по стълбите, блъскайки се в дузина други и повличайки ги със себе си.

— Ами ако само един от нас използва аурата си? — попита той.

Цагаглалал гледаше бързо приближаващите се анпу. По пирамидата вече се катереха хиляди създания.

— Ти, Джош. Само ти. Софи, пази си силата.

Софи отвори уста да протестира, но Цагаглалал поклати глава и размаха пръст насреща й. Момичето се ухили широко.

— След десет хиляди години пак ще размахваш пръст по същия начин.

Джош се обърна, седна на стъпалата и сложи ръце върху наколенниците си.

— Джош, наистина не мисля, че сега му е времето… — започна Софи.

Джош засвирука. Пет ноти отекнаха ясни и чисти във въздуха. Всички анпу наостриха уши.

— Джош? — рече въпросително Софи.

— Нали се сещаш за твоята татуировка-спусък? — извика й той.

Тя кимна. Дебела черна лента обвиваше дясната й китка като гривна. От вътрешната й страна имаше идеален златен кръг с червена точка в центъра. Когато й се налагаше да призове Огнената магия, тя просто натискаше точката.

— Аз пък си имам подсвирване-спусък. — Той отново изсвири петте ноти.

— Това е мелодията от… — Беше й толкова позната, но й бе трудно да си спомни заглавието на филма.

— „Близки срещи от третия вид“ — каза той и я изсвири още веднъж. — Вирджиния Деър ме научи на Въздушна магия, докато бяхме на Алкатраз. — Той млъкна и се намръщи. — Това днес ли беше или вчера?

Едно озъбено коткоглаво същество се метна през последните десет стъпала към Джош. Копешът на Цагаглалал разсече въздуха, минавайки достатъчно близо, за да отсече мустачките му. То се опита да се извърне в полет, но се удари в стъпалата и се плъзна надолу.

— Джош, ако ще правиш нещо… — подкани го Софи.

— Седни до мен — каза той. — Ти, също, лельо Агнес… Цагаглалал.

— Сега едва ли му е времето за седене — възрази Цагаглалал.

— Довери ми се — отвърна той със зловеща усмивка.

Софи приседна на стъпалото от дясната страна на Джош, а Цагаглалал се настани нервно отляво.

— Дори зверовете изглеждат изненадани — промърмори тя.

— Хванете ме подръка и се дръжте.

Джош подсвирна отново.

Цагаглалал изсумтя, когато земята пак се размърда. Трусовете се учестяваха. А после осъзна, че не се движат камъните под нея. Тя дори вече не седеше на тях. Издигаше се бавно във въздуха.

Джош се бе ухилил широко.

— Това не е ли най-якото нещо на света? — попита той. — Вирджиния ми показа как да го правя. — Отпусна краката си да висят и Софи последва примера му. — Със сигурност е по-добро от ходенето. — Тримата се въртяха бавно един около друг, докато се издигаха към небето.

— Стоя върху въздух — каза Софи, тъпчейки с крака.

— Втвърден въздух — това е на същия принцип като въздушната възглавница. — Джош се обърна към Цагаглалал. — Ти какво мислиш?

Тя се усмихна.

— Трябваше да видиш физиономиите на анпу.

Те се издигаха все по-бързо и по-бързо, покрай тях летеше студен въздух, а стъпалата долу се размазваха пред очите им. Градът се смаляваше; множеството битки се превърнаха в огнени точици.

Щом доближиха върха на пирамидата, Софи погледна надолу между краката си и видя някаква тъмна маса да пълзи нагоре по стъпалата. Осъзна, че това са анпу и другите хибриди.

— Те продължават да се катерят. Хиляди са.

— Няма да спрат, докато не бъдат отзовани — каза Цагаглалал.

— А нито Бастет, нито Анубис ще го сторят. Искат ви мъртви.

Софи вдигна поглед.

— Колко остава до… Я, има някой на стъпалата горе — каза тя разтревожено. — Прилича на… — Млъкна, внезапно онемяла.

Облечен в лъскава червена броня, Прометей седеше на стъпалата близо до върха на пирамидата, подпрял ръце на бедрата си и сплел пръсти.

— А, ето ви и вас — каза той любезно. — Чакахме ви.

— Ние ли? — попита немощно Джош. Започваше да се уморява.

— Защо не направите кръгче около пирамидата — предложи небрежно Прометей.

С огромно усилие на волята Джош накара въздушната възглавница да заобиколи върха по посока на часовниковата стрелка и те видяха Сен Жермен, който се бе изтегнал на едно стъпало и драскаше в бележника си. Той им махна.

— Чудесна вечер, нали? — извика французинът. — Погледнете само този залез — определено е музикален.

Паламед и Уилям Шекспир бяха от северната страна на голямата пирамида. Барда погледна към Сарацинския рицар и му посочи тримата, които прелитаха бавно покрай тях.

— Ето, това е нещо, което не се вижда всеки ден.

Накрая минаха от източната страна, която вече бе потънала в дълбока сянка. Жана д’Арк седеше с кръстосани крака на едно стъпало, затворила очи и положила ръце в скута си с обърнати нагоре длани. Тя отвори очи, усмихна се лъчезарно и килна глава настрана.

— Много хубава броня, Софи. — Докато говореше, разпери ръце и въздухът внезапно се изпълни с аромата на лавандула, а после собствената й сребърна броня обгърна тялото й.

— Какво правят те тук? — попита Софи.

— Дошли са да ви пазят и защитават — обясни Цагаглалал, докато се издигаха по-нависоко, наближавайки върха на пирамидата. — Ще задържат анпу колкото се може по-дълго. Но не се бавете прекалено.

— За какво говориш? — попита Джош. Започваше да трепери от напрежението от поддържането на въздушната възглавница.

— Близо ли сме вече? Не мога да продължавам още дълго.

— Приближи ни до стъпалата — заповяда Цагаглалал. — Веднага!

Едва бяха стигнали до каменното стълбище, когато Джош клюмна. Софи и Цагаглалал му помогнаха да изкачи с олюляване последните половин дузина стъпала до върха на пирамидата…

… точно когато кристалната вимана на Изида и Озирис се спусна от небето и кацна на плоския покрив.

— Това е краят — промълви Цагаглалал. — Сега вие трябва да решите съдбата на света — на този свят и на всички други светове и Сенкоцарства. — Тя бръкна под бронята си, извади малък изумруден правоъгълник и го притисна в ръцете на Джош. — Но преди да вземете окончателното си решение, може би трябва да прочетете това.

— Какво е?

— Прощален дар от Авраам Мага. Последното съобщение, което е написал някога — каза тя. Спря се на края на стълбите, обърна се и хвана ръцете на близнаците в своите. Усмихна се тъжно, а големите й сиви очи блестяха в гаснещата светлина. — Надявам се, да ви видя отново след десет хиляди години. Бъдете добри със старата си леля Агнес и знайте, че тя много ви обича. — После Цагаглалал ги целуна по бузите, извърна се и слезе да застане до Прометей, оставяйки близнаците сами на покрива с Изида и Озирис.

Джош погледна към Софи.

— Само ти и аз — каза той.

— Както винаги.

После двамата тръгнаха заедно към виманата.

Глава 71

Цагаглалал изтича на моста.

Аурата й пламтеше със студена бяла светлина на фона на мъглата и я прогаряше, образувайки дупка във вихрещата се наоколо влага. Тя мина през отвора между две редици коли и моментално разбра какво са се опитали да направят Нитен и Прометей. Видя счупените копия на земята, а после забеляза кръвта: бяха се сражавали тук и бяха получили рани. Долови миризмата на аурите им в нощния въздух на мястото, където са се изцерили, но аурите нагарчаха малко — сигурен знак, че са били изтощени.

Един Спарт се появи с клатушкане от мъглата вляво.

— Какво е това? — попита той с кикот. — Прясно месце…

Зловещият копеш на Цагаглалал проблесна и воинът падна, без дори да завърши изречението си.

Отпред се раздвижиха силуети: двама Спарти се втурнаха по моста към нея, насочили мечовете и копията си. Бяха бързи, нечовешки бързи, но Цагаглалал ги посече, без да забавя ход. Много отдавна, когато светът беше съвсем различно място и преди Потъването на Дану Талис, тя се бе обучавала при някои от най-добрите воини. По-късно, когато я наричаха Мирина[1] и предвождаше най-страховитите бойци във всички Сенкоцарства, бе предала тези умения на две момичета под нейно командване: Скатах и Ифа.

Цагаглалал претича покрай последната кола. В моста имаше дълбоки бразди, където Спартите се бяха опитвали да разглобят металната стена. Тя предположи, че когато Нитен и Прометей са осъзнали, че съществата рушат преградата, са решили да нападнат противника, вместо да стоят и да чакат той да ги смаже.

Във въздуха се усети лек дъх на зелен чай, с примес на анасон, а после точно пред нея, сред покрилата всичко мъгла, се появиха две неясни петна — синьо и червено. Цагаглалал се втурна натам.

Един ранен Спарт се заклатушка към нея с изписана на лицето крайна изненада, явно слисан от раняването си. Копешът й се издигна и спусна и създанието умря със същата смаяна физиономия.

Цагаглалал чуваше пред себе си трясък на оръжия, звън на метал по метал, глухи удари на дърво по плът, съскането на Спартите и сумтенето на двамата мъже. Изскочи от мъглата и видя Древният и безсмъртният да стоят, опрели гърбове, срещу почти десетократно превъзхождащ ги противник. Бронята на Древния пламтеше в червено, но светлината бързо помръкваше, а безсмъртният бе обвит в трепкащи тънки нишки от синята си аура. И двамата бяха тежко ранени, но половин дузина създания лежаха неподвижно в краката им.

Внезапно, по някаква нечута команда, всички Спарти се хвърлиха напред, размахвайки копията и мечовете си.

Цагаглалал видя как Нитен падна под дузина удари. Прометей отстъпи, за да застане над тялото на безсмъртния и да го брани. Мечът му представляваше размазано петно, но Спартите бяха твърде много, а и прекалено бързи. Прометей падна, намушкан в гърба от онези, които се страхуваха да го срещнат лице в лице.

Тази, която наблюдава, изкрещя.

Звукът бе древен и първичен — груб вой, който не би трябвало да излиза от човешко гърло. Но Цагаглалал не беше човек и никога не бе била. Звукът се вряза в мъглата и прониза нощта, карайки всичко да замре. Спартите се обърнаха по посока на воя и тръгнаха към фигурата в бяла керамична броня.

Въздухът изведнъж се изпълни с богатия, наситен аромат на жасмин.

— Стихийните магии — изръмжа Цагаглалал, събаряйки с удар едно от създанията, без изобщо да го погледне. — Равни и еднакви. Никоя не е по-велика от останалите. Вода…

Цял сегмент от моста се превърна в мръсна течност. Шестима от Спартите бяха погълнати на мига, потънаха през втечнения мост, за да полетят към морето далеч долу.

— Въздух…

Друга част от моста се изпари. Три от създанията едва имаха време да изпищят, преди също да изчезнат във внезапно зейналата бездна на път към безмилостните води на залива.

— Огън…

Един двуметров отрязък от металната структура засия, нажежен до бяло. Трима нещастни воини бяха овъглени за миг.

Оставаха само шепа Спарти. Съскайки нервно, те отстъпиха от дребната жена в бяло.

— И Земя.

Онази част от моста, където стояха Спартите, се превърна в плаващи пясъци. Воините нямаха време дори да изпищят, преди да бъдат погълнати. После пясъкът моментално се втвърди и върху накъдрената повърхност останаха само смътните очертания на телата им.

Цагаглалал изтупа ръце. Безцеремонно разхвърля настрана труповете на убитите гущери, за да стигне до двамата мъже, и коленичи край тях.

— Знаете ли — каза тя, — по-рано днес разказвах на Софи, че никоя магия не е по-велика от другите. Всички са еднакви и равни… — Тя млъкна. Никой от двамата не помръдваше. — О, не — прошепна Цагаглалал.

Когато издърпа настрана и последния Спарт, откри, че телата им са осеяни с рани. Бронята на Прометей бе съсипана, а черният костюм на Нитен висеше на парцали около слабата му фигура. Тя притисна нежно пръсти към шията на японеца, но не усети пулс. Нямаше смисъл да проверява пулса на Прометей, защото той никога не бе имал такъв, но повдигна клепачите му и видя само бяло.

— Не — каза тя яростно.

Древният и безсмъртният бяха дали живота си, за да защитят града.

— Не — каза твърдо Цагаглалал. — Няма да го позволя. — После отметна глава и зави силно от мъка.

На хребета, от който се откриваше изглед към моста „Голдън Гейт“, Бастет и Кетцалкоатъл изведнъж подушиха във въздуха жасмин и видяха кълбо от бял огън в мъглата долу.

А после нощта бе пронизана от звук и макар че двамата Древни не го бяха чували от десет хиляди години, го познаха моментално.

Те се спогледаха и се втурнаха към колите си. Секунди по-късно лимузината на Бастет потегли от паркинга, въртейки бясно колела върху мократа настилка. Кетцалкоатъл я последва, като се чудеше дали ще се добере навреме до безопасността на своето Сенкоцарство.

Никой от тях не искаше да се изправи срещу гнева на Тази, която наблюдава.

[1] Кралица на амазонките в гръцката митология. — Б.пр. ↑

Глава 72

— Какво точно си мислите, че правите? — попита Озирис с почервеняло от гняв лице.

— Защо избягахте от нас? — сопна се Изида. — Казахме ви…

Софи плесна с металните си ръкавици. Звукът отекна от върха на пирамидата като изстрел и ги накара да млъкнат.

— Кои сте вие? — попита тя тихо.

— Какво сте вие? — добави Джош.

Изида и Озирис стояха сепнати пред виманата си. Спогледаха се, а после се обърнаха към близнаците.

— Не бива да говорите по този начин с родителите си… — започна Изида.

— Права си — прекъсна я Софи. — Но вие не сте нашите родители, нали?

Изида и Озирис не казаха нищо, но върху лицата им настъпи лека промяна. Под очите им се появиха сенки; на бузите им изби руменина.

— Знаете, че нося у себе си спомените на Вещицата от Ендор — каза Софи, свивайки ръце в юмруци. Обгърна ги сребрист дим и вечерният бриз разнесе аромата на ванилия. — Тя никога не ви е харесвала.

— Тя беше… — протестира Изида.

— Тя е прекарала векове, опитвайки се да разбере кои точно сте вие — продължи Софи. — Не вярвала, че сте Древни. И знаела, че не сте Велики древни или Архонти. — Докато говореше, в ума й танцуваха образи, откъслеци от преживяванията на Вещицата. Софи ахна, когато образите станаха по-ясни и отчетливи. — Така и не е успяла да разбере съвсем. Но е била близо. А когато е започнала да подозира какви може да сте, се е заела да унищожи хилядолетия от древно знание. Само за да не попадне то в ръцете ви.

Пирамидата потрепери силно с глух тътен.

— Вещицата беше, е и ще си остане глупачка — рече кисело Изида. — И ти също си глупачка, задето я слушаш и й вярваш.

Озирис отиде до ръба на покрива и погледна надолу. Неуморните анпу се приближаваха бързо.

— Още не е твърде късно — каза той.

— Твърде късно за какво? — Джош разпери ръце. — Огледайте се. С Древните е свършено. Хората на Дану Талис се вдигнаха на бунт.

— Е, и? Вие можете да ги унищожите с една дума — отвърна Озирис.

Изида погледна Софи.

— Имате ли някаква представа каква сила притежавате?

— Не — отвърна искрено Джош. — А вие?

Озирис премигна насреща му и в този момент Джош разбра, че нямат.

Нов гърч разтресе пирамидата и вдясно от тях вулканът Хуракан забълва черен дим. Яркочервени искри полетяха към притъмняващото небе като фойерверки.

— Вие не сте нашите родители, нали? — попита Софи.

— Отгледахме ви като свои деца — рече Изида.

Отдолу се разнесе ужасен шум, когато анпу нададоха бойния си вик и се хвърлиха срещу шестимата, бранещи върха на пирамидата.

— Не ви питах за това — сопна се Софи. — Вие наши родители ли сте?

— Не — каза Изида, без да може да прикрие гнусливото свиване на устните си. — Не сме вашите родители.

Близнаците се спогледаха. Макар вече да го бяха предполагали, това все пак ги потресе.

— Толкова по-добре — каза Джош с треперлив глас. — Не мисля, че искаме да имаме родители като вас.

Лицето на Софи бе застинало в бяла маска и изглеждаше мъртвешко на фона на сребърната й броня. Спомените за това, как Вещицата бе търсила истината, започнаха да се сглобяват.

— А Софи и аз… роднини ли сме? — зададе Джош въпроса, чийто отговор всъщност не искаше да знае.

Изида и Озирис мълчаха, взирайки се в тях с насмешка.

— Роднини ли сме? — изрева той внезапно и двамата подскочиха.

— Не, по кръв не сте, но сте Злато и Сребро — каза Озирис. — Това е древна кръвна линия. Така че имате някакво родство.

— Кои сме ние? — изкрещя Софи. Започваше да трепери, едновременно от страх и от гняв, и в нея се разгаряше чувството за ужасна загуба. Не усещаше сребърните сълзи, стичащи се по лицето й.

Изида сви рамена.

— О, кой знае? — рече тя небрежно. — Ние търсихме Златни и Сребърни в продължение на векове из всички Сенкоцарства. Взехме Джош от лагер на неандерталци, повече от трийсет хиляди години преди да намерим теб. Теб те открихме някъде в степите на територията на днешна Русия в средата на десети век… или пък беше девети?

— Десети, мисля — рече Озирис.

— Пазихме и двама ви в безопасност, изолирани в едно Сенкоцарство, където времето не тече, а после, когато всичко бе готово, ви доведохме заедно на Земята през двайсети век.

На Софи й се струваше, че ще припадне, но Джош пристъпи към нея и я хвана.

— Защо? — прошепна той.

— Вие бяхте Злато и Сребро — каза нехайно Озирис. — Най-чистите аури, които сме срещали през всичките хилядолетия на търсене. Не можехме да ви оставим да изгниете в някаква първобитна колиба.

— Отвлекли сте ни — промълви Джош.

Изида и Озирис се разсмяха.

— Е, отвличане е малко силно казано — рече Озирис. — В сравнение с живота, който щяхте да имате, ние ви осигурихме невъобразим лукс. Всъщност ние бяхме по-добри родители, отколкото щяха да са истинските ви родители. Знаете ли каква е средната продължителност на живота на новородено неандерталче или на дете от ледените руски степи? Ние може да не сме биологичните ви родители, но ви дадохме живот.

— За което ни дължите благодарност и уважение — добави Изида.

— Нищо не ви дължим! — каза Софи.

Почти точно под себе си можеха да чуят звъна на оръжия, воя на анпу и съскането на котките.

Разтреперан от ярост и страх, обзет от силно гадене и ужасно главоболие, което почти го заслепяваше, Джош обърна гръб на Изида и Озирис и отиде до края на покрива. Не можеше да ги гледа повече. Дланите му се разтваряха и свиваха конвулсивно, докато се мъчеше да възприеме ужасното признание.

Точно под себе си видя Паламед и Уилям Шекспир. Барда размахваше ръце, създавайки от въздуха змии и гущери, и се смееше, докато те се сипеха върху събраните долу зверове и ги изтласкваха назад.

Джош видя как един анпу надигна дълго, подобно на пушка, оръжие, и стреля. Шекспир падна, без да издаде и звук, и жилещите гущери и гърчещите се змии изчезнаха моментално. Нападателите се втурнаха напред и един орел с лъвска глава се стрелна от тълпата, за да клъвне падналия безсмъртен. Паламед го сграбчи и го задържа на разстояние в протегнатите си ръце; после го запокити в морето от зверове долу. Но анпу се приближаваха.

Джош отметна глава и изкрещя от страх и безсилие. Притисна палец към дланта си, задействайки Огнената магия, на която го бе научил Прометей, и прати надолу по стъпалата струя от пламъци. Тя се запени и разплиска, помитайки чудовищата.

Той тръгна със залитане надясно, където Сен Жермен с мрачна физиономия вадеше огнени кълба от въздуха и ги мяташе сред гъмжилото от свирепи твари. Златните стъпала се топяха.

С все още пламтящи длани Джош погледна надолу към Прометей и Цагаглалал: Древната стоеше изпъната и неподвижна, протегнала ръце, докато студен бял огън се стичаше по стълбите като вода.

Най-сетне Джош стигна до източната страна на пирамидата и Жана.

Разкъсаната й броня пламтеше като сребърна факла, заслепявайки зверовете, които виеха, зъбеха се и бръщолевеха в полумрака. Беше заобиколена от всички страни от чакалоглави анпу; някои се прокрадваха откъм гърба й. Джош вдигна ръка, за да сътвори копие от пламък, но се спря — създанията бяха твърде близо. Огънят щеше да обхване и Жана.

А после в нощния въздух изникна фигура.

Фигура, която се спускаше надолу на един планер.

Светлината от пламтящата броня на Жана огря бяло лице, яркочервена коса и свирепи вампирски зъби.

Джош видя как Скатах се откачи от планера в последния момент и падна с радостен крясък сред стреснатите анпу. Опря гръб в този на Жана и оръжията й затанцуваха с невероятна скорост. Зверовете падаха на вълни.

Но други продължаваха да се катерят по пирамидата от всички страни.

— Стига вече — обърна се умолително Джош към Изида и Озирис. — Нека това да свърши сега.

— Само вие можете да му сложите край — рече Изида. — Само вие имате тази сила. — Тя се усмихна. — Помисли си само: вие можете да унищожите и анпу, и човеците, и Древните. Този свят, както и всички Сенкоцарства ще бъдат под вашата власт.

— Огледайте се! — извика Озирис и разпери ръце. — Вижте какво можете да притежавате. Най-великата империя, която светът някога е виждал. Ваша е, трябва само да я вземете.

— Но ние не я искаме — отвърна Софи от името на двама им. — Вие я искате.

— А ние не искаме да ви я дадем — добави Джош.

Изида и Озирис се взряха безизразно в тях.

— Правете каквото ви се казва — настоя Изида.

— Не! — изрекоха в един глас близнаците.

— Тогава не сте ни нужни — изсъска Изида. Погледна към Озирис. — Убий ги.

Глава 73

— Леле, това се казва грозно ракообразно — отбеляза Черния ястреб. Двамата американски безсмъртни се промъкваха през мъглата към гигантския краб, пълзейки по корем върху камъните.

— В тези щипки обаче има доста месце — рече ухилено Били. — Ще го ям поне две седмици.

— Не прави глупости, Били — промърмори Черния ястреб. — Спомни си какво стана последния път. — При последния им лов заедно Били едва не бе стъпкан от стадо препускащи бизони.

— Тогава имаше поне милион бизона — каза Били. — А тук имаме само един краб. Но е гигантски, признавам.

— Докато заобикаля административната сграда — рече Черния ястреб, — равновесието му би трябвало да е нарушено, защото задните му крака ще са по-ниско от предните. Ако успееш да уловиш някой крак, би могъл да го изтеглиш назад. — Меднокожият мъж носеше две копия, привързани към гърба му. Свали ги и подаде едното на Били. — Ако ти се открие шанс, използвай го. И, Били — добави той, — помни, че наоколо има и други създания. Гледай да не те издебнат и да си гризнат от теб. Не се прави на изобретателен. И не върши глупости.

— Макиавели каза същото. Голяма вяра имате в мен, няма що!

— Никой от нас не иска да те загубим. Просто бъди внимателен, Били.

— Внимателен е второто ми име.

Черния ястреб извъртя очи.

— Ти ми каза, че е Хенри.

С помощта на върховете за копия Никола, Пернел и Макиавели бяха изрязали голям отвор в черупката, обгръщаща Ареоп-Енап. На някои места калта бе дебела няколко стъпки и нашарена с трупчетата на част от милионите мухи, които бяха отровили създанието по-рано тази седмица.

Пернел пъхна глава в дупката, но бързо я извади обратно с насълзени очи.

— Смърди — изпъшка тя. Извърна се и вдиша дълбоко, а после използва аурата си, за да възпламени върха на показалеца си. Пъхна ръка в отвора и загледа как пламъкът танцува, поглъщайки зловонните газове. Никола я хвана за колана и тя пак мушна глава вътре, за да огледа. Когато се отдръпна, очите й блестяха от въодушевление.

— Видях Ареоп-Енап.

— Жив ли е?

— Трудно е да се каже. Но ми изглежда здрав; ужасните мехури и рани са изчезнали от плътта му.

— Значи трябва просто да го събудим — каза Никола. Погледна към италианеца. — Имаш ли някаква представа как се буди Древен, потънал в летаргичен сън?

Макиавели поклати глава.

— Марс, ами ти? Да ни посъветваш нещо?

— Да. Не го правете.

Вегетарианец, реши Били. Когато тази патърдия свършеше, щеше да стане вегетарианец. Даже строг вегетарианец. Нищо — което лази, ходи, пълзи или плува — нямаше да влезе повече в устата му. И най-вече нищо с крака. Целият Алкатраз бе осеян с чудовища — или по-точно с части от чудовища. Никое от тях не беше живо, а някои от тях дори не можеше да разпознае.

Били бе виждал резултатите от масови избивания на бизони, беше бродил по полесражения и бе ставал свидетел на последиците от всякакви природни бедствия, но нищо не би могло да го подготви за касапницата, която виждаше сега. Никога не се бе съмнявал, че пускането на чудовищата в града ще е грешка. Но като гледаше какво са си причинили едно на друго, направо потръпваше от мисълта какво биха причинили на хората. Броят на жертвите щеше да е огромен.

Американският безсмъртен опря гръб в стената на административната сграда и се съсредоточи върху дишането си. Положителното в цялата работа, осъзна той, бе, че след като създанията се избиваха взаимно, за него и Черния ястреб оставаха по-малко, с които да се справят.

Усети наситения солен дъх на морето, точно когато чу дращенето на щипки по камъните. Рискува да хвърли бърз поглед зад ъгъла. През кълбящата се мъгла видя как Каркинът се катери по склона към Дома на надзирателя, използвайки големите си щипки — челипеди, напомни си Били, — за да се издърпва напред.

А на гърба на гигантския краб седеше кучеглавият брат близнак на Кетцалкоатъл. Шолотъл удряше чудовището по главата с костеливата си ръка и го пришпорваше, за да го накара да върви по-бързо. Но тъй като ходилата му бяха обърнати, го пришпорваше с пръсти, вместо с пети, и крабът не усещаше нищо през дебелата си черупка.

Били завъртя ласото над главата си. Черния ястреб му бе казал да внимава — Черния ястреб винаги му казваше да внимава, — но също така бе казал, ако му се открие шанс, да го използва. А сега имаше шанс. Били хвърли поглед на импровизираното ласо, чудейки се дали е достатъчно дълго, и реши, че дори да не е, ще го хвърли.

На двайсет метра от него Черния ястреб зае позиция. Той едва различаваше Били през движещите се валма мъгла. Видя как мъглата се завихри в кръг, когато престъпникът завъртя ласото. Трябваше само да улови някой крак и да дръпне. Ако равновесието на Каркина не бе добро, Били би трябвало да успее да подкоси краката му. После, докато чудовището рита и се мъчи да стане, Черния ястреб щеше да скочи на гърба му и да забие върха на копието в тялото му. Не беше сигурен дали атаката ще даде някакъв резултат, но със сигурност щеше да раздразни чудовището и може би да даде на хората в порутената къща още няколко минути, за да събудят Стария паяк. За разлика от тях обаче, той не бе чак толкова убеден в ползата от паяка. В битка между паяк и краб Черния ястреб би заложил на краба, който имаше твърда черупка и големи щипки, а не на косматия и мек паяк.

Видя как Били се раздвижи и веднага разбра, че нещо не е наред.

— Моля те, Били, не прави глупости — прошепна той.

Били пристъпи точно пред гигантския краб.

— Като тази — промърмори Черния ястреб. Изправи се бързо, забравил за всякаква потайност, и се втурна към приятеля си с томахавка в едната ръка и копие в другата.

Били Хлапето въртеше импровизираното ласо и кожата свистеше и плющеше във въздуха. Той пристъпи по-близо до гигантския краб.

— Крака, Били! Улови крака! Дръпни крака!

Но Черния ястреб знаеше, че Били няма да улови крака.

Очите на Каркина бяха вперени право напред, а Били бе само метър и седемдесет. Крабът бе толкова висок, че изобщо не го забеляза. Черния ястреб зърна Шолотъл върху чудовището точно в мига, когато Шолотъл забеляза Били.

— О, Били — рече отчаяно Черния ястреб.

Шолотъл удари краба по главата, в опит да го накара да погледне надолу, но един от предните му крака се плъзна настрана и той се стовари под ъгъл на земята, така че огромните му очи и зейналите му челюсти се озоваха точно пред Били. Безсмъртният пренебрегна чудовището пред себе си. Беше се съсредоточил върху Древния на гърба му. Завъртя ласото още веднъж и го метна.

— Изстрел… — извика Били.

Ласото падна точно върху Шолотъл, нахлузи се на кучешката му глава и се заплете в ребрата му.

— И гооол!

Били заби петите на ботушите си в земята и дръпна силно. Древният изквича и изхвръкна от гърба на Каркина.

Гигантският краб зърна някакво движение и огромната му дясна щипка се вдигна, отвори се и се затвори, улавяйки Древния във въздуха. Ако беше нормален човек, щеше да го прещипе надве, но чудовището улови Древния около кръста, където нямаше плът, а само кокали, които се побираха в пролуките между щипките.

Побеснял, Шолотъл запищя, настоявайки да го пуснат. Заудря и зарита създанието, и Каркинът отвори щипката си. Древният се стовари на земята с тракане на кости.

Освен това щипката бе прерязала ласото. Били се опита да запази равновесие, но залитна и падна. Останките от въжето се омотаха около него като гърчеща се змия.

Взорът на гигантския краб проследи движението на въжето, видя го как пада върху борещия се безсмъртен и щракна към него с огромната си щипка. Били се претърколи настрана и щипката изстърга по земята.

— Не уцели! — изсмя се той.

А после Каркинът прониза безсмъртния в гърдите с тънкия си брониран преден крак, приковавайки го към камъните.

Черния ястреб нададе свиреп боен вик и се метна към чудовището. Томахавката му отскочи със стържене от крака на Каркина, затова той се зае да го мушка с копието. Крабът вдигна крака си заедно с набодения на него Били. Черния ястреб сграбчи приятеля си и го издърпа, взе го на ръце и се втурна обратно към Дома на надзирателя.

— Какво ти казах аз? — извика той. — Казах ти да внимаваш. А ти слушаш ли ме? Не!

— Внимавах — прошепна Били. Беше смъртноблед и по устните му имаше кръв. — Гледах щипката. Не знаех, че ще стъпи върху мен с някакво рачешко нинджа движение.

— Използвай аурата си — каза Черния ястреб. — Излекувай се бързо. Губиш много кръв.

— Не мога — изпъшка Били. — Не ми е останала достатъчно аура за такава тежка рана. Не трябваше да я хабя за онези драскотини одеве.

— Нека аз да те излекувам.

— Не, не можеш. Това не е някаква си драскотина. Освен това имаш горе-долу толкова аура, колкото и аз. Пази си я.

Нещо с огромни зъби и крила изскочи от нощта, привлечено от мириса на кръвта на Били. Черния ястреб направо го прегази.

— Обаче спипах оня тип със скелета, нали?

— Да.

— Предполагам, че вече не мога да се върна на работа при Кетцалкоатъл, а?

— Когато това свърши, Били — каза Черния ястреб, — мисля двамата заедно да посетим Пернатата змия. Да си подадем оставките. Аз ще донеса кутия кибрит.

— Шишчета ли ще печеш?

— Все нещо ще пека — обеща Черния ястреб. Къщата изплува от мъглата и безсмъртният извика: — Марс, върнахме се. — Не искаше да бъде убит от Древния, пазещ вратата.

Марс ги спря на входа на сградата и прецени състоянието на Били с опитното око на войник. После зае отново мястото си.

— Това не е хубаво, нали? — попита Били. — Никога не е хубаво, когато не казват нищо.

Черния ястреб положи Били на земята вътре. Разкъса напоената му с кръв риза, за да огледа раната.

— Ще мога ли някога пак да свиря на пиано? — пошегува се Били.

Макиавели се появи и приклекна на пода до двамата американци. Без да каже и дума, притисна длан към гърдите на Били и мръсносивата му аура разцъфтя над ръката му. Закапа върху отворената рана като прокиснало мляко.

— Мирише на змия — измънка Били, очите му се разфокусираха и той загуби съзнание.

— Обичам змиите — промърмори италианецът. Продължи да влива отчаяно аурата си в раната на Били. Докато го правеше, видимо се състари. Опитите да събудят Ареоп-Енап го бяха изтощили и върху челото му имаше нови бръчки, както и торбички под очите му. Но сега лечителските му усилия го състаряваха наистина. Рядката му коса придоби цвета на очите му и се разнесе като прах, оставяйки го съвсем плешив. Той се прегърби и дълбоки бразди се появиха по челото му и в ъгълчетата на носа му, тънките му устни се стопиха почти напълно, а дланите му се нашариха с кафяви петна.

— Стига — каза Черния ястреб. — Ще се изхабиш докрай.

— Нека му дам още мъничко — рече умолително Макиавели.

— Не!

— Останало ми е малко. Мога да му го дам — прошепна италианецът.

— Не — настоя Черния ястреб. — Ако използваш още, няма да остане нищо за теб. — Нежно вдигна ръката на Макиавели. — Стига. Иначе ще избухнеш в пламъци. Направи повече, отколкото би могъл да стори който и да било, включително и аз. Нещата вече са извън нашата власт. Той или ще живее, или ще умре: от него зависи. А той е Били Хлапето. Ще оцелее. — Изведнъж безсмъртният посегна и стисна силно ръката на Макиавели. — Каквото и да стане, тази нощ ти си спечели приятел за цял живот, италианецо. Двама, ако Били остане жив.

— Трима — обади се Марс откъм вратата и отдаде чест на Макиавели с меча си. Усмихна се. — Ето това винаги съм харесвал у хората. Вие сте добри в същността си.

— Не всички — каза уморено Макиавели.

— Не. Не всички. Но достатъчно. — Марс се обърна пак към входа и зае бойната си поза. — Каркинът се върна — обяви той.

— И ми се струва, че расте! — Изведнъж се метна обратно в стаята и извика: — Залегни!

Една гигантска щипка отчупи парче от фасадата на сградата. Втора щипка изтръгна стоманените греди, които крепяха стените, срязвайки ги, като че ли бяха от слама. Каркинът се надвеси през липсващия покрив и хвърли поглед вътре. През няколкото минути, откакто Черния ястреб отмъкна Били от щипките му, той бе учетворил големината си.

— Изял е Шолотъл — каза Марс. — Затова е пораснал. — Претърколи се настрана, когато още една част от стената бе съборена. — Виждал съм това и по-рано. Плътта на Древните върши чудеса за организма им и ги прави огромни. А вкусят ли веднъж месо на Древен, нищо друго не може да ги засити. Сигурно сега се опитва да се добере до мен. — Но след като създанието не му обърна внимание, добави: — Или пък не… — Две гигантски щипки се протегнаха над върха на сградата и се забиха във втвърдената кал, обвила Ареоп-Енап. Откриха дупката, изрязана от семейство Фламел и Макиавели, и се насочиха право към нея. Защракаха, късайки парчета кал и разширявайки я.

— Иска да докопа Ареоп-Енап! — изпищя Пернел.

— Трябва да защитим Стария паяк. Ако го изяде и погълне енергията му, ще стане неунищожим — извика Марс. — Нищо няма да може да го спре — дори и Велик древен.

Пернел вдигна бързо ръка, но почти не й бе останала сила. Шепа студена енергия обля краба. Той дори не забеляза.

Марс се хвърли към Каркина, въртейки със свистене меча си. Металното острие отскочи със звън от бронираните крака на създанието. Той мушна дълбоко в съчлененията, мъчейки се да го повали.

— Пази Били — нареди Черния ястреб на италианеца. Пропълзя под създанието, а после се изправи, за да го мушне с копието си. Крабът се надигна на четирите си задни крака и размаха предните бясно. Двете му гигантски щипки щракаха оглушително.

Черния ястреб мушна пак, забивайки копието дълбоко в плътта на чудовището. Крабът се дръпна в последния момент, издигайки безсмъртния във въздуха. Черния ястреб стискаше здраво дръжката на копието, докато щипките на Каркина щракаха на сантиметри от главата му. А после единият от размахващите се крака закачи гайка за колан на джинсите на безсмъртния. Увиснал във въздуха, индианецът се замята и заизвива, за да се освободи. Платът се скъса, но крабът замахна с крака си настрана и Черния ястреб полетя над стената. Миг по-късно се чу плясък, когато падна в морето.

А всички знаеха, че във водата чакат нереидите.

Гигантският краб се нахвърли отново върху топката кал и продължи да я къса. Фламел мяташе по него копия от зелена светлина, а Пернел го обливаше с лед и огън, но без никакъв резултат.

— Трябва да събудите Стария паяк! — извика Марс.

Никола се хвърли в черупката. Каркинът бе разкъсал външния слой предпазна кал, разкривайки втора кална топка вътре. Тази гънка кора покриваше огромното космато тяло на Ареоп-Енап, Стария паяк.

— Събуди се, събуди се, събуди се! — Фламел заблъска с ръце по черупката, оставяйки бледозелени вдлъбнатини върху покритието от втвърдена слюнка. — Нищо не става — каза той отчаяно.

Беше видял с каква лекота крабът проби външната обвивка; нямаше да му е трудно да строши вътрешната.

А после аурата на Марс запламтя ярко, изпълвайки порутената сграда с алена светлина, и въздухът се насити с вонята на изгоряло месо.

Каркинът се поколеба. Огромните му щипки потрепериха.

— Помириши това — извика Марс. — Това искаш, нали? — Древният засия още по-ярко, тялото му се покри с кървавочервена броня, а на главата му изникна метален шлем, превръщайки го в свирепия воин от легендите. Лепкави струи светлина потекоха от тялото му. Устата на Каркина заработи бясно, опитвайки се да вкуси енергията.

Марс сведе меча си, а после го прибра в ножницата. Отиде до създанието.

— Ето ме, зверче. Помириши — това е миризмата на Древен. Искаш малко, нали? Е, ето ме.

— Марс, не! — извика Фламел.

— Марс, трябва да спреш! — извика Пернел. — Спри веднага.

— Останала ми е малко аура — каза той. — Мога да го отдалеча оттук. — Тръгна към вратата и крабът проследи движението му с огромните си лъскави очи.

— Не, Марс, не можеш — прошепна Пернел, осъзнавайки какво става.

Миризмата на Древния се бе променила, бе станала горчиво–кисела и макар че от плътта му все още се излъчваше аура, тя трепкаше лудо. Крабът се заклатушка подир него, следвайки силната миризма.

— Ела да вкусиш от аурата на Марс Ултор, който беше също Арес и Нергал, и още дузина други имена. — Марс се съсредоточи и аурата му запламтя по-високо, по-ярко, по-силно. — Но преди да стана Нергал, бях Уицилопочтли, бях Защитника на човечеството. Това е името, с което винаги ще се гордея най-много.

А после аурата му угасна.

Марс се завъртя рязко и се втурна през празния вход. Едва успя да мине през него, преди да се разпадне на фин бял прах. След като аурата бе изразходвала цялата му енергия, се бе подхранила от плътта му.

Никола Фламел опря глава в черупката, предпазваща Ареоп-Енап. Бяха загубили.

Още една стена се натроши на парчета, докато Каркинът събаряше каквото бе останало от сградата.

Алхимика вдигна поглед и видя, че оранжевият краб се е надвесил над него, а щипките му тракаха. Отчаяно се нуждаеше от още една магия, едно последно преобразяване, едно заклинание, което да събуди Стария паяк, но аурата му бе изтощена. Не му бе останало нищо, което да вложи. Беше само един уморен старец, а Пернел — малка и крехка старица с почти изчерпани жизнени сили. Приятелите и съюзниците им ги нямаше вече. Бяха стигнали близо, толкова близо до победа над Тъмните древни. И се бяха провалили.

— Съжалявам — каза Никола Фламел, без да се обръща конкретно към никого. Сведе поглед към тънката черупка, обвила Стария паяк, и видя осем мънички лилави очи да се взират безстрастно в него.

Ареоп-Енап се беше събудил.

Глава 74

Цагаглалал и брат й бяха получили живот от аурата на Прометей.

Прометей и сестра му Зефания бяха пратени в един изоставен град от черно стъкло и блестящо злато на самия край на света. Безименният град се намираше на място, където се пресичаха много лей–линии и седем Сенкоцарства. Носеха се истории, че градът от черно и златно съществувал едновременно във всичките седем.

Легендата гласеше, че градът бил построен от Архонтите, но според Авраам Мага те просто се заселили в масивните сгради, които датирали от Времето преди времето. Накрая дори Архонтите го напуснали и гората бързо завзела онова, което някога било огромен метрополис.

Всичко в Безименния град подсказваше, че е построен от създания, които не приличат на хора. Вратите бяха прекалено високи и тесни, прозорците — малки, стъпалата — ниски, а сградите имаха неравномерни ъгли, така че бе трудно — и дори смущаващо — да ги гледаш. Повечето бяха покрити със сложни завъртулки и спирали. В познанието на Древните имаше много истории за личности, хипнотизирани от кръговете. Те се взирали в шарките и отказвайки да помръднат, не приемали храна или вода, и заговаряли само за да съобщят за някакви чудеса и ужаси.

Авраам бе пратил Зефания и Прометей в Безименния град със задачата да потърсят някой от загадъчните кристални черепи, които се срещаха понякога в руини на Архонтите и Предтечите.

В една огромна стая по средата на библиотеката те откриха глинените статуи.

Изящно изваяни и притежаващи деликатна красота, статуите варираха по цвят от най-тъмното черно до най-светлото бяло. Всеки сантиметър от идеално оформените им тела бе покрит с архаични писмени йероглифи на забравен език. Но лицата им бяха празни, гладки и недовършени: просто груби овали без очи, уши, нос или уста. Мъже и жени стояха един до друг в еднакви пози: високи, елегантни и неземни. Приличаха донякъде на Древните и дори на легендарните Архонти, но явно не принадлежаха към тези раси.

Когато Прометей пристъпи в пълната със статуи стая, огнената му аура запламтя и обгърна най-близките от тях. Червени искри заиграха по завъртулките на текста и той оживя. Аурата на Прометей попи в глината, която се размърда и разтече от топлината. Върху празните лица започнаха да се оформят черти: глината се стече от челата в издатини, които оформиха носове и брадички, вдлъбнатините се превърнаха в очи, появиха се цепки на мястото на устата. Древните текстове засияха в оранжево, после в червено и накрая в синьо, удебелиха се и потънаха под повърхността като вени под кожата.

Прометей пламтеше. Аурата бликаше от тялото му в спирали от енергия, къпеше статуите… и ги оживяваше.

Цагаглалал беше глинената статуя, намираща се най-близо до Прометей. В един миг нямаше съзнание, а в следващия съществуваше. Тя отвори гранитно сивите си очи и се огледа. Топлината пробуди спомени, мисли и заложени в нея идеи — тя разбра коя е. Разбра дори името на фигурата, която я подхранваше със сурова пламтяща енергия.

Името й беше Цагаглалал.

Тя вдигна ръка и парче втвърдена глина падна и се пръсна на земята, оголвайки тъмната плът отдолу. Тя поднесе длан към лицето си, сви пръсти и от тях се посипа прах.

Зад нея се размърда леко втора статуя, на мъж. Плоча глина падна от туловището му, за да разкрие златистата кожа отдолу. Тя се обърна сковано и го погледна. Спомени, които не биха могли да са нейни, й съобщиха името му. Това бе Гилгамеш и те двамата бяха първите от Първите хора.

Аурата на Прометей ги бе съживила. И бе поддържала Цагаглалал жива в течение на много, много хилядолетия.

Дори сега продължаваше да гори в нея.

Цагаглалал седеше с кръстосани крака на моста „Голдън Гейт“, обърнала гръб на града. Прометей и Нитен лежаха проснати до нея. Тя ги бе завъртяла с крака към Сан Франциско, така че когато седи между тях, да може да докосва челата им.

Цагаглалал притисна ръце към корема си, вдиша дълбоко и усети как топлината разцъфва в нея. В бялата й аура с аромат на жасмин се появи съвсем лек дъх на анасон и съвсем лек намек за червенина.

Възрастта на Цагаглалал не се измерваше във векове или хилядолетия, а в стотици хилядолетия. Тя бе видяла възхода и падението на безчет цивилизации и бе изследвала неизброими Сенкоцарства, беше прекарвала цели животи на светове, където времето течеше различно. Бе виждала и правила толкова много неща и въпреки това имаше една велика мистерия, чийто отговор винаги й бе убягвал: кой я е създал? Прометей я бе оживил, но кой бе изваял глинените статуи в човешки ръст и ги бе оставил в Безименния град?

Въпреки хилядолетията на проучване, още не се бе доближила до истината. Дори съпругът й, легендарният Авраам Мага, не можеше да отговори на този въпрос.

— Може никога да не разбереш — каза й той веднъж. — Но това, което знам, е, че има причина да си тук. Ти и брат ти е трябвало да бъдете намерени. Трябвало е да бъдете оживени от Прометей. Може би един ден ще откриеш причината за съществуването си.

И сега, докато седеше на студения, влажен мост в лятната вечер на Сан Франциско, Цагаглалал смяташе, че може да е открила тази причина.

Силна горещина потече през тялото й, премина по ръцете и стигна до дланите й, които бяха свити в шепи в скута й, лявата върху дясната. Пръстите й засияха, връхчетата им запламтяха в червено, после в жълто и накрая в нажежено бяло. Ноктите й се разтопиха и рядка желатиноподобна течност закапа от пръстите в дланите й.

Ароматът на жасмин вече бе изчезнал, заменен от силната, натрапчива миризма на анасон.

Цагаглалал сведе поглед. В шепата й трептеше локвичка кървавочервена аура. Безкрайно внимателно тя я надигна… а после спря. Количеството не стигаше. Беше използвала твърде голяма част от аурата си по-рано, за да се подмлади; оставаше й аура само за един.

Но кой?

Цагаглалал премести поглед от Нитен към Прометей, а после го върна на безсмъртния. Харесваше го. Беше тих и скромен, и въпреки това тя знаеше, че се слави като велик воин и мъж на честта. Беше забележителен човек: бе влязъл в битка със Спартите, знаейки, че вероятно няма да се върне. Беше готов да пожертва живота си, за да спаси града. Заслужаваше да живее.

Цагаглалал погледна надясно: Прометей беше Древен. Без съмнение в предстоящата битка неговите сили щяха да са по-полезни. И което бе по-важно, Прометей в много отношения бе неин баща. Аурата му я бе дарила с живот и сега бе редно тя да му върне този дар.

Цагаглалал премигна и изведнъж усети сълзи върху лицето си, а светът се разпадна на дъгоцветни късчета. Досега беше плакала само веднъж — когато Дану Талис потъна и тя загуби съпруга си.

— Съжалявам, Нитен — прошепна тя и изля кървавочервената течност в гърлото на Прометей.

Резултатът бе мигновен.

Аурата на Древния запламтя в яркочервено около тялото му. Той потрепери, закашля се и зелените му очи се отвориха рязко.

— Здравей, татко.

Прометей посегна и докосна лицето на Цагаглалал.

— Същата си, каквато те помня — прошепна той. — Същата, каквато те видях за първи път, млада и красива. Какво стана със Спартите?

— Мъртви са. Всичките.

— А Нитен?

Тя наведе глава.

— Можех да спася само един.

Прометей опита да се надигне до седнало положение. Тя го хвана за ръката и му помогна.

— Цагаглалал, какво си направила?

— Отплатих ти се за дара, който получих от теб много отдавна. Ти ме оживи и сега аз те върнах към живота.

Той се обърна да я погледне.

— Да, но на каква цена за теб?

Още докато го изричаше, лицето й започна да се състарява, по кожата й се появиха бръчки. Кичур бяла коса падна на земята между тях.

— Мисля, че ми е било писано да направя това — каза тя.

— Без моята аура ти няма да можеш да подновяваш плътта си. Сега ще се състаряваш като обикновен човек и скоро ще умреш.

— Всичко си има цена — каза Цагаглалал. — А аз съм готова да платя тази. Струва ми се малка за трупания в продължение на безброй животи опит.

Прометей се обърна да погледне към неподвижната фигура на Нитен.

— Само че — каза той тихо — си съживила не този, когото трябва.

— Не!

— Да — настоя той. — Моето време изтече. Сенкоцарството ми се превърна в прах и Първите хора вече ги няма. Тук не е останало нищо за мен: време е да си отида.

— Не… — Тя поклати глава.

— Да — каза той твърдо. — Преди десет хиляди години съпругът ти ми каза, че така ще свърши всичко. Каза, че ще умра на мост, обвит в мъгла, в един невъобразим град, във време извън времето. Знаех това, когато тръгнах насам тази нощ. Знаех как ще свърши. А сега ме остави да си отида — рече той умолително.

— Вземи обратно аурата ми. Дай я на Нитен.

Тя поклати глава, а по лицето й се стичаха големи млечнобели сълзи.

— Не, не мога да го направя. Няма да го направя.

— Нека те помоля като приятел…

Тя поклати пак глава и нови кичури коса паднаха на земята. Сълзите й капеха с цвърчене на моста.

— Никога досега не съм те молил за нещо. Така че нека те помоля за това като твой баща. Направи го заради мен. Моля те.

Цагаглалал наведе глава и заплака. После сложи дясната си ръка на гърдите на Древния, а лявата — на гърдите на Нитен.

Прометей се отпусна пак по гръб и се взря нагоре в нощта. Светлината в очите му гаснеше.

— Уморен съм, толкова съм уморен. Хубаво ще е да си почина. И ако попаднеш на сестра ми, кажи й кой направи това; кажи й кой прати Спартите. Разпознах във въздуха аурите на Бастет и Кетцалкоатъл. И може би трябва да й кажеш къде да ги намери. — Той се изсмя дрезгаво. — Едно нейно посещение никак няма да им хареса.

Нитен си пое дълбок треперлив дъх и въздухът се изпълни с нежния аромат на зелен чай.

— И, Цагаглалал…

— Да, татко?

Прометей затвори очи.

— Кажи на Нитен да намери Ифа и да й зададе онзи въпрос. Кажи му… кажи му, че тя ще се съгласи.

Глава 75

Изида и Озирис се промениха.

Преображението им бе внезапно, те се превърнаха от хора в зверове само за секунда. Керамичните им брони се пръснаха и бледата им кожа се разцепи, за да разкрие нещо тъмно и противно отдолу. Извисиха се и човешката им плът се свлече като разкъсана хартия, за да оголи твърди люспи и здрави триъгълни плочки. Лицата им се удължиха до змийски муцуни, а ъгловатите им усти се изпълниха със зъби. Очите им станаха плоски, изместиха се отстрани на главите им и пожълтяха, а от челата им пораснаха зловещи вити рога. От пръстите им се подадоха остри нокти. Поникнаха им опашки с шипове, а от гърбовете им се разгънаха огромни черни прилепови крила.

И Софи внезапно разбра онова, което Вещицата от Ендор само бе подозирала, но така и не бе успяла да повярва напълно в него.

— Земни господари — прошепна тя. Извади мечовете си. Те заблестяха, треперейки в ръцете й. — Ето защо Вещицата е унищожила толкова много древно знание. За да не попадне във вашите ръце.

Джош стоеше вцепенен. Изида и Озирис се бяха превърнали в гигантски гущероподобни твари, а той изпитваше ужас от змии. Те представляваха въплъщение на всеки негов кошмар.

— Преди сто хиляди години вашите предци почти унищожиха нашата раса — каза едно от създанията с гласа на Озирис.

— Но ние оцеляхме и се заклехме да си отмъстим — продължи другото с гласа на Изида.

Двете същества тръгнаха към близнаците и Софи мигновено застана пред Джош, за да го защити.

— Ако разполагахме с вашите сили — вашите огромни, необятни сили — каза Изида и тропна с крак, — тук, в самото средоточие на това Сенкоцарство, щяхме да отворим портал към миналото и да доведем народа си в сегашното време. Как щяха да пируват те с този свят и всички други светове!

Докато говореха, Земните господари се приближиха бавно.

От тях се носеше отвратително зловоние, а в люспите им се гърчеха дребни насекоми и тлъсти бълхи. Слюнката, капеща от челюстите им, прогаряше камъните като киселина. Черните им крила се надигнаха и разпериха, затъмнявайки последната слънчева светлина.

— Ще ви убием и ще се върнем в Сенкоцарствата — каза Изида. — Ще намерим други Злато и Сребро. Няма да допуснем пак същите грешки.

— Не, няма — промълви Софи. Хвърли се напред, замахвайки широко с двата меча. Този ход изненада Земните господари и остриетата се плъзнаха със стържене по дебело бронираната им кожа, оставяйки тънки резки, върху които изби зелена кръв. Но краят на една размахана опашка улучи Софи в гърба, пръсна златната й броня, счупи няколко от ребрата й и едната й ръка и я запрати с трясък на земята. Мечовете излетяха от пръстите й.

Едно от създанията се извиси над нея и сложи ноктестия си крак върху корема й, притискайки я към земята. Софи изпъшка. Лявата й ръка бе напълно безчувствена, а ребрата я боляха тъй ужасно, че не можеше да си поеме дъх. Тя се опита да призове аурата си, но болката в гърба и корема й бе прекалено силна.

Изида вдигна едната си ноктеста лапа и се приведе напред, за да погали с нея лицето на момичето.

— Само да бяхте направили каквото ви се казва.

— Как изобщо сте си въобразявали, че можете да ни победите? — намеси се вторият Земен господар. Нададе гъргорещ смях. — Вие сте просто едни човеци.

— Ние сме Злато и Сребро! — извика Джош. Лумна ярка червена и синьо–бяла светлина и той заби Кларент и Ескалибур в Земните господари. — Ние сме легендарните близнаци!

Огромен кръг от бял огън избухна от върха на Пирамидата на слънцето и в нощното небе се откроиха ясно две гигантски колони от ослепителни пламъци, които можеха да бъдат видени от цял Дану Талис.

Глава 76

Софи лежеше върху студения златен покрив, а Джош седеше с кръстосани крака до нея.

И на двамата им се гадеше и усещаха празнота.

Ескалибур и Кларент лежаха жужейки на земята там, където ги бе пуснал Джош. По остриетата на двата каменни меча се стичаха мазни пламъци, искряха, пропукваха и цвърчаха. До мечовете имаше две бълбукащи локви течно злато, останали от Изида и Озирис.

Софи се взираше ококорено в далечината.

— Свърши ли? — попита тя. Беше съсредоточена върху изцеряването на раните си и въздухът бе напоен с аромата на ванилия.

— Не — каза тъжно Джош. — Остава да свършим още едно нещо. Има го в пророчеството.

Тя кимна.

— Легендарните близнаци — прошепна. — Един да спаси света и един да го унищожи.

Джош се приведе напред и усети как нещо се размърда под бронята му. Бръкна вътре и извади изумрудената плочка, която му бе дала Цагаглалал. На пръв поглед тя представляваше само парче леко мазен камък. Той я заобръща в ръце.

— Празна е — каза.

— Изчакай малко — посъветва го Софи.

Джош потърка с палец повърхността, за да я почисти… и на нея се образуваха думи, трепкащи в златно на зеления фон.

„Аз съм Авраам от Дану Талис, когото понякога наричат Мага, и пращам поздрави на Златото.

Знам много неща за теб. Знам името и възрастта ти и знам, че си момче. Следил съм предците ти в течение на десет хиляди години. Ти си забележителен младеж, последният в дълга редица от също толкова забележителни мъже.

Пиша това, седнал в една кула на края на познатия свят, на остров Дану Талис. След няколко часа кристалната кула и островът, на който стои тя, вече няма да съществуват. Енергийният импулс, който я е унищожил, вече се носи към Пирамидата на слънцето, към теб. Можеш да избереш да овладееш тази енергия и да я използваш или да я оставиш да потъне обратно в земята.

Трябва да знаеш следното: твоят свят започва с гибелта на моя.

Дану Талис трябва да загине.

Винаги съм знаел, че съдбата на нашите светове — твоят и моят — е в ръцете на отделни личности. Действията на една-единствена личност могат да променят посоката на развитие на един свят и да създадат история.

А ти, както и Среброто, сте едни от тези личности.

Ти си могъщ. Злато — най-могъщото, което някога съм виждал. А освен това си и смел. Това е ясно. Знаеш какво трябва да бъде сторено и мечовете ще ти дадат силата да го сториш, ако така избереш, защото дори сега, в този късен час, все още имаш избор. И няма нужда да ти казвам, че ще платиш цена, ужасна цена, независимо какъв ще бъде той.

Досега вече си чувал пророчеството многократно. Двамата, които са един, трябва да станат единият, който е всички. Един да спаси света и един да го унищожи.

Знаеш кой си ти, Джош Нюман. Но знаеш ли какво трябва да направиш? Имаш ли куража да го направиш?“

Думите върху плочката избледняха бавно и тя отново се превърна в обикновен зелен камък. Джош я завъртя в ръка и внимателно я прибра отново под бронята си. Погледна към момичето, което не беше негова сестра, но все пак му бе близначка, и двамата кимнаха.

— Време е — прошепна той.

— За какво? — попита тя, докато се изправяше със стон, притиснала ръка към корема си.

— Един да спаси света — каза той — и един да го унищожи.

Пирамидата заскърца, когато нов трус премина през нея.

Близкият вулкан изригна с продължителен глух тътен, засипвайки с искри града долу. Около тях внезапно се раздаде тропот на крака. Джош грабна Кларент и Ескалибур и се изправи бързо… точно когато Прометей и Цагаглалал, а след тях Скатах, Жана, Сен Жермен и най-накрая Паламед, понесъл стенещия Уил Шекспир, се появиха на върха на пирамидата. Всички бяха окървавени и насинени, с разкъсани дрехи, насечени брони, строшени оръжия. Но бяха живи.

— Трябва да се махаме оттук — каза Прометей. — Земетресението ще срути пирамидата.

Започнаха да се качват един по един в блестящата вимана на Изида и Озирис.

— Май бях казал, че никога повече няма да се кача във вимана — промърмори Шекспир.

Джош помогна на Софи да се изправи и почти я понесе към виманата. Скатах и Жана се канеха да му се притекат на помощ, но Сен Жермен сложи ръце на рамената им.

— Не. Оставете ги — каза той на френски. — Те имат нужда от този момент насаме.

Софи плачеше.

— Джош, ние сме могъщи, можем да направим нещо друго…

— Знаеш какво трябва да бъде сторено — каза той простичко. — Затова сме тук. Всички ние. Бяхме доведени тук, за да свършим именно това. За него сме родени. Това е съдбата ни.

— Би трябвало аз да го направя — настоя тя. — Аз съм по-голямата.

— Не, не си. — Той се усмихна. — Вече не си. Аз съм около трийсет хиляди години по-стар от теб. Освен това си ранена. А аз не съм. — По лицето му имаше сълзи, макар че Джош не го осъзнаваше. — Впрочем мисля, че твоята задача ще е по-трудната. — Той я прегърна. — Нека направя това и ако мога, ще те намеря.

— Обещаваш ли?

— Обещавам. А сега върви.

— Никога няма да те забравя — прошепна Софи.

— Ще те помня вечно — обеща Джош.

Глава 77

Ареоп-Енап се беше събудил.

Осем лилави очи се взираха в Алхимика, а после премигнаха едно по едно. Макар че Древният изглеждаше като огромен паяк, по средата на тялото му бе разположена голяма, почти човешка глава. Беше гладка и кръгла, без уши или нос, но с хоризонтална цепка вместо уста. Мъничките му очи се намираха близо до върха на темето като при тарантулите. Под тънката черупка устата на Стария паяк се разтвори и се показаха два дълги зъба, подобни на копия.

— Сега май е най-добре да се отместиш — рече той с изненадващо приятен глас.

Никола се отдръпна припряно, точно когато Ареоп-Енап изригна нагоре.

Каркинът беше огромен.

Но Ареоп-Енап беше още по-голям.

Когато Пернел го бе срещнала за първи път, Стария паяк беше голям, но сега бе пораснал още повече в защитната си обвивка. Той се протегна, измъквайки тялото си от калната черупка. Беше поне два пъти по-едър от краба. Дебелите цял пръст лилави косми на широкия му гръб се полюшваха насам-натам.

— Надушвам в тази мъгла Кетцалкоатъл и онова коткоглаво чудовище. — Той се обърна, за да погледне надолу към Пернел. — Госпожо, ще ми обясните ли какво става?

Вълшебницата посочи с пръст.

— Онзи краб се опитва да те изяде. Току-що изяде Шолотъл. Имаме нужда от теб, Стари паяко.

Създанието потрепери.

— Цял живот съм чакал да чуя това.

А после отскочи право нагоре във въздуха и се стовари върху Каркина, приковавайки го към земята. Крабът изпищя и защрака с огромните си щипки, къртейки парчета зидария и размятвайки камъни навсякъде. Ареоп-Енап заби острото си жило в гърба му и той застина, а после се затресе в мощни спазми. Изведнъж около щипките му се появиха бели нишки и ги стегнаха, а после огромните крака на Стария паяк се раздвижиха, вдигнаха Каркина от земята и го завъртяха с ослепителна скорост, омотавайки го целия в ефирни сиви нишки, които бързо се втвърдиха, за да се превърнат в дебел бял пашкул. Всичко това отне по-малко от минута.

— Това ще си го запазя за по-късно — каза Ареоп-Енап. — Доста съм гладен.

После бавно, почти деликатно приклекна пред Пернел и осемте му очи се взряха безстрастно в нея.

— Колко дълго спах?

— Няколко дни.

— Аха. Но като те гледам, ти си се състарила с повече.

— Седмицата беше напрегната — промърмори Пернел. — Сигурно помниш съпруга ми, Никола.

— Помня, че пусна една планина върху мен.

— Твоите последователи се канеха да принесат жена ми в жертва на един вулкан — каза Никола. — А и планината беше малка.

— Така е. — Ареоп-Енап тръгна из стаята и поспря, за да се наведе към Макиавели, който държеше главата на Били Хлапето в скута си. Италианецът се втренчи предизвикателно в огромния паяк.

Носът на Били трепна и очите му се отвориха. Той примижа към почти човешката глава с осем очи.

— Предполагам, че това не е кошмар — рече дрезгаво.

— Не е — отвърна Макиавели.

— Точно от такъв отговор се боях — каза Били и затвори очи. После ги отвори рязко. — Това да не би да означава, че сме спечелили?

— Да — каза тихо Макиавели. — Макар че цената бе наистина висока.

Ареоп-Енап се върна при Никола и Пернел.

— Значи още съм на острова, където Дий държеше чудовищата. Надушвам зверове в този отвратителен въздух.

— Не са толкова, колкото бяха — рече Никола. — Цяла нощ се избиват взаимно.

— Тогава да ида да поразчистя — каза Ареоп-Енап и се обърна да излезе от сградата. — Не искаме някое от тях да доплува до брега.

— Кажи му за еднорозите — измънка Били.

Паякът замръзна.

— Наоколо може да тичат няколко еднорози монокерата — каза Макиавели.

— С рога или без? — попита Ареоп-Енап.

— С рога.

— Значи ще са по-хрупкави. Те са ми любимите!

Глава 78

Тежко натоварената вимана се отдели от върха на Пирамидата на слънцето и полетя в нощта, отнасяйки оцелелите към безопасността.

Джош Нюман стоеше на мястото, където тя бе кацнала, и вдигна ръка за сбогом. Видя как Софи, крепена от двете страни от Скатах и Жана, също вдигна ръка и я притисна към стъклото. Вече не плачеше — не й бяха останали сълзи.

„Един да спаси света…“

Джош седна с кръстосани крака по средата на пирамидата. Бръкна под бронята си и извади Сборника, който му бе дала Цагаглалал. Заобръща го в ръце, опипвайки хлъзгавата и хладна метална повърхност. Остави го да се отвори в края, където назъбени ръбчета показваха мястото на страниците, които бе откъснал… които щеше да откъсне след десет хиляди години.

Наведе глава и свали от врата си торбичката, в която ги носеше. Постави ги обратно в книгата. Прастарите страници се размърдаха, от тях изпълзяха гърчещи се като червеи нишки, които се сплетоха и сраснаха, правейки Сборника отново цял.

После Джош отгърна наслуки книгата, сложи пръст на страницата и загледа как думи на безброй езици се извиват под нокътя му. И в течащия пред очите му текст той прочете историята на света след Потъването.

В идните дни и седмици Софи и останалите щяха да съберат оцелелите, да ги отведат от разкъсания остров и да ги разпръснат по света.

Народите на Дану Талис, Древни и хора, щяха да последват Атон и Вирджиния Деър, Древен и човешка жена, по цялото земно кълбо. Щяха да установят множество колонии и тези колонии щяха да се разраснат, образувайки великите нации, които един ден ще управляват Земята.

Софи и Вирджиния, Жана и Скатах, щяха да получат нови имена и да бъдат почитани като богини, учителки и спасителки на човечеството.

И с времето, след множество приключения, Софи Нюман щеше да намери начин да отведе другите безсмъртни през редица от лей-портали обратно в собственото им време, в Сан Франциско, където бе започнало всичко.

Джош затвори Сборника и го пъхна обратно под бронята си. Не искаше да чете повече. Поне засега. Щеше да пази тази книга над девет хиляди и петстотин години, преди да я продаде на един беден френски книжар.

„Един да унищожи света“.

Дану Талис трябваше да загине, за да се роди новият свят.

И Джош щеше да го унищожи.

Четирите древни меча лежаха на земята пред него. Авраам му бе казал, че мечовете ще му дадат необходимата сила — той трябваше просто да ги вземе в ръце и да фокусира енергията, която в момента пулсираше през пирамидата.

Трябваше само да ги вдигне.

Авраам му бе казал, че има избор. Но Джош знаеше, че всъщност няма. Ако не направеше това, сестра му и всички други щяха да умрат, а той не би позволил това.

Седна и нареди четирите меча пред себе си.

Но кой от тях… имаше ли определен ред?

И изведнъж си спомни нещо, което му бе казал Дий. Изрече думите на глас:

— Когато изпитваш съмнения, следвай сърцето си. Думите могат да са лъжовни, образите и звуците могат да се манипулират. Но това — той потупа по гърдите си, — това винаги е истинско.

Без колебание посегна с лявата си ръка за Кларент, Огнения меч. Усети трептящата топлина на старото оръжие, когато то легна в дланта му и за кратко се зачуди откъде ли произхождат тези Мечове на силата. Няма значение, помисли си; в бъдеще щеше да има предостатъчно време да проучи този въпрос.

С дясната си ръка посегна към Жуайоз, Земния меч, и го сложи в лявата. Той легна върху Кларент и моментално се разсипа на ронлива суха пръст и прах. Зацвърча, докато Огнения меч го поглъщаше.

Кларент засия, нажежен до червено, и Джош усети мириса на горяща плът. Неговата плът.

Аурата му се заиздига от него като дим, напоен с мирис на портокали.

Той бързо притисна Дюрандал върху Кларент. Въздушния меч моментално се разпадна на бяла мъгла и се изпари от острието.

Накрая дойде ред и на Ескалибур, Ледения меч.

Джош го вдигна с дясната си ръка. Задържа го за секунда, знаейки, че в мига, щом ги допре, всичко ще се промени… а после се изсмя. Всичко вече се беше променило. Беше се променило много отдавна.

Той се изправи, държейки в лявата си ръка Кларент, а в дясната — Ескалибур. Вдигна високо двата меча и цялата пирамида зарева като гигантски звяр. После събра ръце пред лицето си и притисна Ледения меч в Кларент. Той се разтопи сред облак от пара, която обгърна лявата му ръка. Четирите Меча на силата — Огъня, Земята, Въздуха и Водата — се съединиха, за да образуват пета сила — Етера. Тя запламтя през него, изпълвайки го със знания, а със знанията дойде и необятна, невъобразима мощ, стотици хилядолетия история и учение.

Знаеше… всичко!

Аурата му се разбушува и плътна струя оранжева светлина се устреми към небето.

Джош погледна ръката си. И четирите каменни меча бяха изчезнали. Бяха се погълнали един друг, превръщайки се в метална пръчка, която бавно се топеше и се срастваше с плътта му, ставайки част от нея, огъвайки се във формата на плоска метална кука.

Болеше го — болеше го както никога досега. Той закрещя и това, което бе започнало като вик на болка, завърши като вик на триумф, когато вдигна блестящата сребърна кука към небето. Можеше да усети невероятната енергия, трупаща се в пирамидата, която я тресеше бясно и чакаше да бъде освободена. Той щеше да разкъса този остров и да унищожи света на Древните, създавайки едновременно с това човешкия свят.

— Сбогом, Софи — каза Джош Нюман, а после Маретю заби куката в пирамидата под краката си. И изрече на глас последните думи, които бе видял в Сборника:

— Днес аз станах Смърт, унищожителят на светове.[1]

[1] Цитатът е от санскритската поема „Бхагавад Гита“, част от индийския епос „Махабхарата“. — Б.пр. ↑

Глава 79

Хваната ръка за ръка, Никола и Пернел Фламел обикаляха бавно острова. Бяха невероятно стари, всяка една от техните шестстотин години бе отпечатана върху плътта и костите им.

На изток слънцето изгряваше и откъм Тихия океан духаше студен бриз, разчиствайки последните остатъци от зловонната мъгла, миризмата на изгоряло месо, обгорено дърво и разтопен камък. Въздухът отново се изпълваше с чистия дъх на сол.

Минаха покрай кея и поеха по крайбрежната пътека, стигайки почти до мястото, където преди по-малко от дванайсет часа бяха стъпили на острова. Пейката беше мокра и Никола се наведе да я избърше с ръкав, преди да позволи на Пернел да седне.

Алхимика се настани до жена си и тя се облегна на него. Той я прегърна с една ръка, усещайки тънките й, деликатни кости под дланта си. Точно срещу тях град Сан Франциско изникваше като призрак в зората.

— Няма ли русалки във водата? — попита Пернел.

— Без Нерей, който да ги задържи тук, те нямат причина да остават.

— Е, поне градът е още цял — каза Пернел на френски с отслабнал гласец. — Не виждам към небето да се издига дим.

Никола погледна първо надясно, а после наляво.

— Всички мостове са здрави. Това е добър знак.

— Прометей и Нитен оправдаха доверието ни. Сигурно са оцелели — каза тя. — Поне се надявам да е така. Тази нощ загубихме толкова много добри хора.

— Те дадоха живота си за онова, което смятаха за правилно — напомни й той. — Пожертваха се, за да могат другите да живеят и светът да продължи да съществува. Това е най-великата жертва. А тази сутрин градът е още тук, така че не са загинали напразно.

— Ами ние, Никола? Ние винаги ли сме постъпвали правилно?

— Може би не — каза той тихо. — Но винаги сме постъпвали, както смятаме за правилно. Това същото ли е?

— Напоследък се чудя дали изобщо трябваше да търсим легендарните близнаци.

— Ако не го бяхме сторили, никога нямаше да намерим Софи и Джош — каза простичко Никола. — От мига, в който купих Книгата на Авраам, животът ни представляваше пътешествие, което ни доведе до това време и място. Такава е била съдбата ни — а никой човек не може да избяга от съдбата си.

— Чудя се къде ли са близнаците? — прошепна тя. — Иска ми се да разбера… преди да настъпи краят. Трябва да знам, че са оцелели.

— Добре са — каза той уверено. — Вярвам в това, защото този свят още го има.

Пернел кимна.

— Сигурно си прав. — Тя облегна буза на рамото на Никола.

— Спокойно е — каза. — Островът е толкова тих тази сутрин.

— Няма чайки. Чудовищата или са ги изяли, или са ги подплашили. Ще се върнат.

Високата трева шумолеше на лекия бриз и вълните плискаха по камъните в успокояващ ритъм. Пернел затвори очи.

— Слънцето грее — промърмори.

Никола положи буза върху главата й.

— Ще бъде прекрасен ден.

Докато седяха, слънцето се издигна бавно в небето, златната му светлина окъпа моста „Голдън Гейт“ и го накара да запламти ярко. Градът се събуди и въздухът се изпълни с неясния мелодичен шум на уличното движение.

— Нали знаеш, че винаги съм те обичал? — рече тихо Никола.

Настъпи дълга тишина, а после Пернел отвърна шепнешком:

— Знам. А ти знаеш ли, че те обичам?

Той кимна.

— Нито за миг не съм се съмнявал в това.

— Иска ми се да ни погребат в Париж — каза изведнъж Пернел.

— В същите празни гробове, които подготвихме за себе си преди толкова много години.

— Има ли значение къде ще лежим, след като ще бъдем заедно? — попита Никола, затваряйки очи.

— Разбира се, че не — каза тя и също затвори своите.

Върху двамата падна сянка.

Те отвориха очи и видяха, че над тях стои висок, синеок мъж, увит в дълго кожено наметало с качулка. Слънцето грееше откъм гърба му, така че лицето му под качулката бе в сянка. На мястото на лявата му ръка имаше блестящ метален полукръг.

— Чудех се дали ще дойдеш — каза тихо Никола Фламел.

— Аз бях там в началото, когато ти продадох Книгата преди толкова много години и те отправих на това велико пътешествие. Съвсем редно е да се появя и в края.

— Кой си ти? — попита Алхимика.

Мъжът с куката свали качулката си. Приклекна до Никола и Пернел, хвана ръцете им в своите и се вгледа в лицата им.

— Познавате ме — каза той.

Никола се взря в покрито с белези и бръчки лице на младия мъж, а Пернел посегна да прокара пръсти по брадичката му, проследи очертанията на челото му и извивката на скулата му.

— Джош? Джош Нюман?

— Вие ме познавахте като Джош Нюман… — каза мъжът много тихо. — Но то беше, преди да се случи това — той вдигна куката си, — което е дълга история.

— А какво стана със Софи?

— За вас е минала една нощ. За нея са изтекли почти седемстотин години, но не се е състарила. Преживяла е много приключения през това време, но тази сутрин се върна благополучно в Сан Франциско, при леля Агнес.

— Ами ти, Джош?

— Джош вече го няма. Сега съм Маретю. Аз съм Смъртта и съм дошъл да ви отведа у дома. — Куката му се раздвижи, описвайки над пейката златна дъга. Въздухът изведнъж замириса на портокали и той се усмихна. — Казахте Париж, нали?

Лей-порталът се отвори и те се стопиха в него.

Епилог

„Скъпа сестричке,

Не мога да ти обещая, че ще ти пиша често — знаеш колко съм зле с писането, а там, където живея, няма телефони.

Исках да знаеш, че съм жив и здрав и вече свиквам с куката. Е, веднъж се почесах по главата с нея, но това е грешка, която човек допуска само един път. Получих няколко предложения да ми я превърнат в истинска сребърна ръка ши златна ръкавица, но честно казано, вече доста се привързах към нея. И разбира се, тя си има някои чудесни предимства. Миналия месец я използвах, за да създам най-изумителното Сенкоцарство. Сложих в него някои страхотни праисторически животни и добавих две луни — и, разбира се, там няма змии.

Доколкото разбирам, скоро ще заминаваш за Лондон с леля Агнес. Предай поздравите ми на Гилгамеш. Може би е най-добре да не му казваш кой съм бил /съм /ще бъда. Той и без това е достатъчно объркан.

Моля те, не се тревожи за мен.

Знам, че това е, все едно да ти кажа да не дишаш, но трябва да знаеш, че съм добре. Повече от добре. Всеки ден откривам нови и нови свои способности. Аз съм безсмъртен и вечен, и не съжалявам за нищо. Постъпихме правилно: един да спаси света и един да го унищожи.

Знаеш, че ако някога ти потрябвам, е достатъчно само да погледнеш в някое огледало и да изречеш името ми три пъти. (Използвай новото ми име; не съм сигурен дали ще има някакъв ефект, ако ме наречеш Джош.)

Ако някога ме повикаш, ще дойда при теб.

Но дори и да не ме повикаш, Софи, знай, че ще бдя над теб през всичките дни от живота ти.

Това трябва да прави един брат, нали?

Маретю

Написано днес, 10 имолк[1], в Сенкоцарството на остров Тир На Ног[2].

П.П. Семейство Фламел ти праща много поздрави. Маретю

П.П.П. Миналия месец бяхме на сватбата на Ифа и Нитен. Скатах й беше шаферка. Всички плакаха. М.“

[1] Келтски празник, бележещ началото на пролетта; тук явно се използва като название на месец. — Б.пр. ↑

[2] Земята на вечно младите — един от отвъдните светове в келтската митология. — Б.пр. ↑

Бележка на автора

Атлантида (Дану Талис)

Съществувала ли е наистина Атлантида?

Има хиляди книги, които ще ви кажат, че е съществувала, и още толкова, които ще ви кажат, че не е. Дали се е намирала в Атлантическия океан? Или в Средиземно море? Край западния бряг на Испания или Африка, или край източния бряг на Америка, или може би в Мексико. Дали е била на юг от Индия? Или е заровена под Антарктика, или пък е била в сърцето на Ирландия?

Този огромен потоп от изследвания и спекулации произтича от един изненадващо кратък текст. Всичко, което знаем за Атлантида, идва от диалозите „Тимей“ и „Критий“, написани от Платон около 350 г. пр.н.е. Думата „Атлантида“ се използва конкретно в „Тимей“, където тя е описана като огромна островна империя, намираща се „отвъд Херкулесовите стълбове“, което ще рече Гибралтарския проток между Испания и Северна Африка. Платон ни дава доста ясно описание на Атлантида, включително пръстените от земя и вода, каналите, стените и мостовете. Всеки мост например е описан като широк трийсет метра — подробност, която използвах при създаването на Дану Талис в книгите от поредицата „Тайните на безсмъртния Никола Фламел“.

Във второто произведение, недовършения „Критий“, има пространно описание на катастрофална война, завършила с унищожаването на острова за един ден и една нощ посредством комбинация от земетресения, вулкани и цунамита.

Смята се, че Платон е използвал за основа на своя текст история, разказана на гръцкия законодател Солон триста години по-рано. Един египетски жрец от храма на Нейт[1] в Саис показал на Солон тази древна история, изсечена в камък. Някои ранни гръцки писатели твърдели, че са виждали въпросните камъни, но те никога не са открити.

Значим е фактът, че по времето на Платон малцина хора вярвали, че той описва действително съществувало място — те смятали Атлантида за идеализиран свят, съвършен във всяко едно отношение, преди да бъде унищожен от човешката алчност.

За съжаление няма никакво доказателство за напредналата цивилизация на Атлантида; въпреки това всяка година се правят нови открития за миналото на Земята и се появяват нови свидетелства, че примитивните хора не са били толкова примитивни, колкото си мислим. Вярно е също, че преди около десет хиляди години, в края на последния ледников период, морето се е надигнало и е заляло много крайбрежни селища. Скорошни изследвания с помощта на супер компютри, които възпроизвеждат топенето на ледовете, показват, че морското ниво може да се е повишило с повече от двайсет метра за двеста години. Многозначителен е фактът, че почти във всяка култура на нашата планета има истории за голям потоп, който опустошава света, заличава цели градове и племена и предизвиква големи преселения на хора, бягащи от надигащата се вода. А както знаем, в сърцето на почти всяка легенда има зрънце истина.

Така че може би Атлантида наистина е съществувала — островно кралство, унищожено от поредица природни бедствия, което чака да бъде преоткрито. Ако е така, има голяма вероятност то изобщо да не е такова, каквото сме си го представяли.

А името Дану Талис?

Често съм казвал, че единствените герои, които съм измислил за тази поредица, са близнаците. Всичко друго е основано на история и митология. Позволих си обаче една лека волност с името Дану Талис.

В сбирката ирландски поеми и разкази, наречена „Лебор Габала Ерен“, или „Книга за завладяването на Ирландия“, се говори за Туата де Данан, народа на Дану. Те са петите нашественици в Ирландия и за разлика от някои други, които можем да свържем твърдо с историята, Туата де Данан са вълшебен и мистичен народ, бегълци от запад, които доплавали с кораби по време на тъмния облак.

Така че за целите на този разказ Туата де Данан станаха оцелелите от потъването на Атлантида, а Атлантида стана Дану Талис.

[1] Египетска богиня на лова, войната и тъкането. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.